משרד החינוך והתרבות
היחידה לחינוך לדמוקרטיה ולדו - קיום

המכון לחנוך דמוקרטי
ת.ד. 335 חדרה 38245
טל. 06-6226557 פקס. 06-6210272

בית הספר הדמוקרטי
והחינוך הדמוקרטי

יועד אליעז

הקדמה:	מספר מילים על פלורליזם בחינוך.

יותר מעשר שנים אני קשור בבתי ספר דמוקרטים, הייתי תלמיד בבי"ס כזה, מורה בשלושה בתי ספר דמוקרטים, הייתי שותף בהקמה של בי"ס דמוקרטי, ולאחרונה אני מרכז תכנית הכשרה למורים בבתי ספר דמוקרטים. שתי בנותי לומדות בבית הספר הדמוקרטי בחדרה. בעמודים הבאים אני לא אסתיר את המחויבות שלי לסוג זה של בתי ספר, ולא אכסה על האמונה שלי בבתי ספר דמוקרטים. אבל קודם אני רוצה להבהיר נקודה אחת חשובה מאוד: בית הספר הדמוקרטי הוא לא בית הספר הטוב ביותר. יש הרבה סוגים של חינוך - חינוך דתי לאומי, חינוך אנתרופוסופי, חינוך למצוינות, חינוך ע"פ ערכי תנועת העבודה וכו'. כל גישה חינוכית כזו נשענת על אידיאולוגיה אחרת, והיישום החינוכי שלה שונה. אני מאמין בבתי ספר דמוקרטים, אבל אני מאמין קודם כל שזכותה של כל משפחה לבחור עבור עצמה את בית הספר בו היא מאמינה.
ברוב תחומי החיים אנו זכאים לבחור את דרכנו, אנו בוחרים בני זוג, מקצוע, היכן נגור, ואיזו מכונית לקנות, דווקא בתחום בתי הספר כמעט ואין לנו בחירה - ילדינו הולכים לבית ספר ממלכתי, או ממלכתי-דתי, על פי אזור המגורים שלנו. היום יש התחלה של ניסיונות במקומות שונים בארץ לשנות בתי ספר של החינוך הממלכתי לבתי ספר בעלי "אני מאמין" משלהם, ובמקביל פתיחת אזורי הרישום, אם ניסיונות אלו ימשכו, ויתבססו ייתכן שתהייה לנו בישראל מערכת חינוך פלורליסטית וכל משפחה תוכל לבחור מתוכה את בית הספר הרצוי לה.

בעמודים הבאים נספר את סיפורו של בית הספר הדמוקרטי, ננסה להביא דוגמאות של בתי ספר כאלה, ולהסביר את עיקרי הרעיונות שעומדים בבסיס בתי ספר אלו. הדברים שכתבתי מיועדים עבור קבוצות או יחידים המעונינים להקים בית ספר דמוקרטי או להעביר בתי ספר קיימים תהליך של דמוקרטיזציה; בחלק הרביעי ננסה לייעץ איך ליישם את העקרונות שיפורטו בחלקים הראשונים. החלק החמישי הוא קובץ של מאמרים שרובם הגדול מתייחס לסוגיות שונות הקשורות בחיי הקהילה של בית ספר דמוקרטי.

אני רוצה להודות ליעקב הכט מנהל בית הספר הדמוקרטי בחדרה, שללא תמיכתו ועידודו ספרון זה לא היה יכול להיכתב.

חדרה, 1995.

חלק ראשון: מה זה בית ספר דמוקרטי?

בין בתי ספר חופשים לבתי ספר אלטרנטיבים לבתי ספר דמוקרטים.
בישראל קיימת מערכת חינוך אחת - ממלכתית. בכל בתי הספר שבמערכת
החינוך הממלכתית מלמדים על פי תכניות הלימודים של משרד החינוך.
בתחילת שנות השבעים קמו קבוצות של הורים ומחנכים שרצו בתי ספר אחרים.
קבוצות אלו הושפעו באופן ניכר מתהליכים שהתרחשו באותן שנים בארצות הברית ובאירופה, שם הוקמו בתי ספר רבים שנקראו "חופשים". מה רצו היזמים של אותם בתי ספר שקמו בחיפה, ובירושלים? במפגשים שנערכו במסגרת המכון לדמוקרטיה בבית הספר עם אותם יזמים עלו שני מניעים עיקריים: ראשית הם רצו בתי ספר אחרים ממה שהמערכת הממלכתית יכלה להציע להם, ושנית הם רצו בתי ספר טובים יותר. למעשה בתי ספר אלו ואלו שהוקמו אח"כ בראשון לציון וברחובות היו בתי ספר אלטרנטיבים. השם שדבק בהם היה "בית ספר פתוח". הם נקראו פתוחים כפי הנראה בגלל שמקימיהם רצו לתת יותר חופש לילדים, במיוחד חופש לבחור בין מקצועות הלימוד השונים. מאז, דבק השם "בית ספר פתוח" בכל בית ספר אלטרנטיבי, כולל בתי ספר שמקימיהם מאמינים בהשקפת עולם שהחופש אינו המרכיב החשוב ביותר שלה, למשל בית הספר האנתרופוסופי בקיבוץ הרדוף.
אז בואו נעשה קצת סדר בין המונחים השונים:
בית ספר אלטרנטיבי - כל בית ספר שמהווה אלטרנטיבה למערכת החינוך הממלכתית. כל בית ספר שהוקם על בסיס השקפת עולם מיוחדת שממנה נגזר חינוך אחר, או שיטות לימוד אחרות. בקטגוריה הזו נכללים בתי ספר בשיטת ולדורף, בתי ספר בשיטת מונטסורי, בתי ספר דמוקרטים ואחרים.
בית ספר חופשי - בית ספר אלטרנטיבי, שבמסגרתו מנסים להעניק יותר חופש לתלמידים.
בית ספר דמוקרטי - בית ספר שהוקם במטרה לשמור על זכויותיהם
המלאות של כל חבריו, ללא הבדלי גיל. בית ספר בעל מבנה ארגוני דמוקרטי, שבו כל ההחלטות החשובות מתקבלות בדרכים דמוקרטיות.

בדפים הבאים כשנזכיר בית ספר דמוקרטי נהיה יותר ברורים: א. בית ספר דמוקרטי הוא אמנם בית ספר אלטרנטיבי, אבל לא כל בית ספר אלטרנטיבי הוא בית ספר דמוקרטי. ב. בית ספר חופשי הוא לא בית ספר דמוקרטי. אמנם יש קווים דומים בשני סוגי בתי הספר, והם הושפעו מאותה מסורת, אבל ההבדלים רבים. ההבדל העיקרי הוא בפרוש של מושג החופש - בבתי ספר חופשיים יש חופש לתלמידים, אבל אף פעם לא ברור מה בדיוק המשמעות של החופש הזה. בבית ספר דמוקרטי לילדים יש זכויות.. כשאנו מדברים על זכויות אנו בבת אחת עוזבים את הערפול שיכול להיוצר סביב מושג החופש.

אין דמוקרטיה ללא הזכות לחופש!
משטרים דמוקרטים הוקמו מאז ומעולם בגלל שאנשים רצו לממש את החופש שלהם. במדינת ישראל, שהיא מדינה משוללת חוקה, אנו מכירים בעיקר את הצדדים הטכניים של המשטר הדמוקרטי, רובנו חושבים שדמוקרטיה היא שיטה של קבלת החלטות על פי רוב קולות. מעטים מבינים שמשטר דמוקרטי הוא משטר שבא לעגן שוויון זכויות, ועוד יותר מעטים זוכרים ששוויון הזכויות הוא ניסוח מפורט של השאיפה של כולם לממש את החופש שלהם. הראנו קודם שמטרתו של בית הספר הדמוקרטי היא שמירה על זכויות, אבל צריך לזכור שכל הזכויות מצטמצמות לזכות אחת : הזכות השווה של כל אחד לחרות (3).

מה זה חופש? - פילוסופיה על קצה המזלג.
זה המקום להבהיר את הנחות היסוד של השקפת העולם שנמצאת בבסיס של בית ספר דמוקרטי:
בני האדם נולדים בני חורין. הרבה מהקוראים יסכימו עם הנחת יסוד זו, אבל שימו לב לניסוח: בני האדם הם חופשיים מרגע לידתם, לכן אי אפשר "לתת חופש" בבית הספר, הוא דבוק לבשרנו, ולבשרם של הילדים, אפשר רק לנסות לקחת אותו. מחנכים רבים שמחשיבים את עצמם ליברלים, רוצים לחנך לערך החופש, או שהם מאמינים שככל שהילד יגדל ויתפתח הוא יוכל להיות חופשי יותר. כל זה אינו מתאים להנחת היסוד הראשונה שלנו. החופש הוא משהו אישי ופרטי לחלוטין, אני יכול להכיר יותר לעומק את החופש של עצמי, להיות יותר מודע לכך שאני לא יכול להימלט ממנו, אני יכול ללמוד לנצל את העובדה הזו לצורך השגת מטרותיי...אבל מה לי ולחופש של אחרים?
אם אינני רוצה לדכא אותו אני לא יכול לעשות בו כלום, הוא לא שלי. אין שום טעם לחנך לחופש, בדיוק כמו שאין טעם לחנך מישהו לפעימות הלב שלו, אני ואתה חופשיים - הלב שלי והלב שלך פועמים, אין מה לעשות עם זה, אלו עובדות קיומיות. החופש גם אינו מותנה, לא בגיל, לא בידע, ולא בחינוך. הילדים בבית ספר דמוקרטי הם חופשיים בדיוק כמו הילדים שלומדים בבית הספר הממלכתי, או זה של הקהילה החרדית בבני ברק. ההבדל הוא רק בהכרה בזכות שיש לילדים לחופש: אפשר להכיר בזכות הזאת, ולבטא הכרה זו בהענקת זכויות לילדים, או שלא מכירים בזכות הבססית הזו, ואז נשללות גם כל שאר הזכויות מהילדים.
חופש משמעו שכל אחד יודע מה הוא רוצה, ומה טוב בשבילו. גם אם האחר, מבוגר או ילד, מבולבל, משועמם, או חסר אונים, אין זה אומר שאנחנו צריכים מיד להגיד לו מה הוא צריך לעשות, ומה טוב בשבילו. בלבול, שיעמם וחוסר אונים כולם ניגזרים מהחופש. אם לא היינו חופשיים לבחור בין אינסוף אפשרויות לא היינו מבולבלים, אם לא היינו חופשיים להפסיק משהו שאנחנו לא מעונינים בו אז לא היינו אף פעם משועממים, ואילולי היינו אחראים על מה שאנחנו בחרנו לעשות או לא לעשות אף פעם לא היינו חסרי אונים.
חופש אינו חוויה נעימה כל הזמן. יחד עם האמונה בחופש הבסיסי של כל אדם צריך להיזהר ולא לעשות רומנטיזציה של החופש הזה. להיות חופשי אין משמעו להיות מאושר כל הזמן. כאשר אנו בוחרים בבית ספר דמוקרטי עבור עצמנו, או עבור ילדנו עלינו לזכור שלא בחרנו בגן העדן של האושר והשמחה העילאיים והנצחיים. החופש משמעו הרבה פעמים בדידות, וזה נגזר מהעובדה שהחופש הוא שלך ורק שלך, אין בסיס קיומי משותף שקודם לזה, אתה יכול לפגוש אחרים אבל אתה לעולם תהייה נבדל מהם, כי עצם העובדה שאתה והם בני חורין מאפשרת לכל אחד מכם להפסיק את הקשר הזה, או לא ליזום אותו בכלל. מחיר נוסף של החופש הוא האחריות, בבית ספר דמוקרטי אף אחד לא יגיד לך מה לעשות, ולכן כשאתה בוחר לעשות משהו אתה לא תוכל להאשים אף אחד שזה קשה מידי, או אם תיכשל, זה לא תהייה אשמתו של אף אחד.

מה זה דמוקרטיה?
ניתן להסתכל על ההיסטוריה כעל תהליך מתמשך בו יחידים וקבוצות בעלי זכויות יתר מתחלקים בזכויות אלו עם עוד יחידים ועוד קבוצות, שיתחלקו גם הם בזכויות שקיבלו עם עוד יחידים וקבוצות. לכן קשה לדבר על דמוקרטיה אחת, בכל תקופה ובכל מקום שהתהליך הזה לא נעצר הייתה וקיימת דמוקרטיה כזאת או אחרת. כמובן שתהיה יותר דמוקרטיה, כאשר ייהנו מכל הזכויות יותר יחידים וקבוצות באשר הם: בני שני המינים; מאמיני כל הדתות, והאתאיסטים; בני כל הגזעים, כל העמים כולל אזרחי העולם; בני כל הגילאים; הנורמלים, המשוגעים, המוזרים, יוצאי הדופן והמשונים. האם לתהליך הזה יכול להיות סוף? קשה לתאר סוף לתהליך הדמוקרטי, כל עוד קיימת בירוקרטיה שלטונית תמיד יהיו בעלי זכויות יתר, וכל עוד יהיו עשירים ועניים תמיד לבעלי ההון יהיה יתרון לפחות במימוש זכויותיהם, אם לא זכויות יתר, על פני העניים. אנחנו כאן נעסוק בזכויותיהם של ילדים. ילדים בכל מקום ובכל זמן הם משוללי זכויות. ובהמשך נדון בדיוק בנושא זה - איך אפשר במסגרת בית ספר להעניק זכויות לילדים.

חלק שני: מספר דוגמאות של בי"ס דמוקרטיים בארצות אחרות ובישראל

בתי היתומים של יאנוש קורצ'אק בוורשה
קורצ'אק ניהל שני בתי יתומים, אחד ליהודים ואחד לנוצרים. בית היתומים לילדים יהודיים פעל בין השנים 1911 - 1942, זה היה ביתם של למעלה ממאה ילדים בין הגילים 5-15. בבית היתומים פעלה הנהלה עצמית של ילדים, והוא תפקד כמסגרת דמוקרטית. קורצ'אק עצמו היה אחד המחנכים הבולטים ביותר בהיסטוריה שעבורו חינוך משמעו קודם כל שמירה על זכויות הילדים. להלן עיקרי השיטה הדמוקרטית, (1):
עיקרי השיטה הדמוקרטית בבית היתומים
1. מועצת הילדים - מועצת הילדים מנתה עשרה ילדים שכיהנו שנה אחת, הם נבחרו מבין הילדים שבמשך תקופה ארוכה לא הורשעו במשפטים של חוסר יושר. למועצה היה מזכיר מבין המחנכים של הפנימייה, ולמזכיר זה היה קול אחד בהצבעות שנערכו שם. סמכויות המועצה היו בעניינים חברתיים, בין השאר קבלת חוקים חדשים, ושינוי של חוקים קיימים; טיפול בבקשות של עזרה בלימודים, או לקבלת עבודה בשכר; המועצה שימשה גם כמוסד עליון לערעורים ובירורים. לרשות המועצה עמד תקציב בסך 0.5 אחוז מכלל ההוצאות של בית היתומים. יש לזכור שסמכויותיה של מועצת הילדים היו סמכויות מוגבלות לעניינים חברתיים, את הניהול בפועל של ענייני בית היתומים עשו קורצ'אק וסטפה.
2. בית משפט - הרכב השופטים מנה חמישה ילדים ומזכיר מבוגר, הילדים נבחרו לתקופה של שבוע אחד. ספר החוקים לפיו היו השופטים מקבלים את החלטתם כלל 100 סעיפים ראשונים שאין בהם קביעת אשמה ואין בהם עונש, אלא רק גילוי הבנה למעשה, מתן הסבר ויעוץ. עשרה סעיפים נוספים קבעו את אשמת הנתבע, ואת העונש הנגזר מאשמה זו, העונש הקשה ביותר היה הרחקה מבית היתומים, אך היה ניתן לערער עליו כעבור שלושה חדשים. בית המשפט היה פתוח לכל, ילדים היו תובעים איש את רעהו, מחנכים תבעו ילדים, ילדים תבעו מחנכים, והייתה אפשרות, שקורצ'אק עצמו מימש אותה מספר פעמים - לתבוע את עצמך.
3. סוגי אזרחים - כל מחנך או ילד חדש היה מובא למשאל עם אחרי חודש, ושוב אחרי חצי שנה לבואו. במשאל זה היה על כולם לשלשל פתק לאחת משלוש קלפיות: "מחבב", "אינו אוהב" או "אדיש". על פי תוצאות המשאל היה נקבע סוג אזרחותו של המועמד החדש: חבר, תושב, תושב אדיש או אורח מכביד.
סוג אזרחות זה היה מעין היזון חוזר - מה חושבים עליך האחרים, אבל מעבר לכך, סוג האזרחות היה קובע את מידת הזכויות שיהיו לך.
4. העיתון- בעיתון של הבית הופיעו הודעות על שינויים, תיקונים, כישלונות, ותלונות. העיתון מסר על מה שקורה. מי חולה, מי חזר ומי מפריע, האם טוב או רע בבית הילדים, וגם מה צריך לעשות כדי שהמצב ישתפר. קורצ'אק חשב שמוסד חינוכי ללא עיתון הוא "חסר ארגון, וחסר תקווה". "העיתון היה חוט מקשר, אשר כורך שבוע אחד בשני, ואשר מחבר לשותפות גורל וחיים צוות וחניכים" (1).
החיים בבית היתומים
* הלוחות - לוחות מודעות מיוחדים, שהייתה להם חשיבות רבה לניהול העצמי של הילדים. על לוחות אלו נתלו הודעות, הוראות, מועדים, אזהרות, תורנויות ופרסומים, כמו למשל רישום פגיעה של ילד בידי מחנך, תביעות למשפט וכו'.
* תיבת המכתבים - שימשה להתקשרות בכתב עם המחנכים. קורצ'אק היה פותח את התיבה בערבים וקורא את מכתבי הילדים: "האם מותר לי מחר לצאת, כי לאח-אימי יש יום הולדת?" או "אינך צודק, לאחרים אתה מחדד עפרונות ולי לא" וכד'
* ה"בורסה" - מלבד קורצ'אק וסטפה ששמשה אם בית, היו עשרים מחנכים מבוגרים, אלה היו הבורסיסטים. הבורסיסטים היו סטודנטים, להוראה בד"כ, שתמורת העבודה שלהם בפנימייה, זכו בהתנסות חינוכית מיוחדת, וכמו כן קיבלו מגורים וארוחות בפנימייה. עבודתם הייתה למלא תורנויות בחדרי השינה , אולמות המשחקים, ובמקלחות; לעזור בשעורי הבית, ללמד עברית ואידיש ולקרוא את העיתון באזני הילדים.
* האפוטרופסות - ילדים חדשים, או ילדים שנשפטו וקיבלו הזהרה שהם עשויים להיות מוצאים מהבית קיבלו ליווי של אחד הילדים הגדולים.
תפקידו של האפוטרופוס היה לעזור לילד החדש או זה שהוזהר ולהדריך אותו כיצד לעלות בדרגות האזרחות.
* דייקנות וסדר - בבית היתומים הכל התנהל בדייקנות, זמני יקיצה והליכה לחדרי השינה, ארוחות, מקלחות וכו'.
עד כאן תארנו את המבנה הדמוקרטי של בית היתומים, וכמה מהמרכיבים העיקריים של החיים בפנימייה. אולם מבלי להכיר ולו במקצת את מחשבתו של קורצ'אק עצמו, לא ניתן להבין את בתי היתומים.
מחשבתו של יאנוש קורצ'אק
מתוך כתביו של קורצ'אק לרבות ספרי הילדים שלו (6) אפשר לנסות ולסכם את מחשבתו כדאגה למצבם הקיומי של הילדים בעולם. לכן אין זה מפתיע שלמרות ביקורתו הקשה כלפי בתי הספר הוא בחר לנהל בית יתומים ולא בית ספר חדשני - כפי הנראה רצונו לעזור לילדים במצוקה היה חזק מכל יומרה פדגוגית. אותה דאגה קבעה את מבנהו הדמוקרטי של בית היתומים, מעניין לראות כיצד הרעיון הדמוקרטי נתפס ע"י קורצ'אק במובנו העמוק ביותר - הענקת זכויות יסוד לילדים. קורצ'אק הכריז על "מגילת החופש הגדולה של הילד", ובה הוא פירט שלוש זכויות: זכות הילד למות, זכות הילד ליום הזה, וזכות הילד להיות משהו. הזכות למות היא כפי הנראה נסיונו של קורצ'אק להתיר את הילדים מהרצועות הקושרות אותם בשם "ביטחונם" הפיזי, ובשם דאגת היתר של המבוגרים כלפיהם. שתי הזכויות האחרות מתכוונות לכבוד שהוא ביקש שיעניקו לילד כילד, במקום לראות בו מבוגר בלתי בשל.
בבואו להסביר את הרעיון שנמצא בבסיס בית המשפט של הפנימיה הוא אמר:
"ברצוני להיות מחנך קונסטיטוציוני (חוקתי), אשר אינו גורם עוול לילדים, לא משום שהוא אוהב או מחבב אותם, אלא משום שיש חוקה שמגנה עליהם מפני אי החוקיות, השרירות והרודנות של המחנך". (1).

סמרהיל.
בית הספר סמרהיל הוקם ב1921- בעיירה לייסטון בספלוק שבאנגליה. מקימו א.ס.ניל פירסם ב1960- את סיפורו של בית הספר בספר בשם "סמרהיל" (4).
השפעתו של ספר זה, ולמעשה של בית הספר, היתה עצומה, רוב אנשי החינוך בעולם לפחות שמעו אודותיו, אם לא קראו את הספר. ולרבים מבתי הספר החופשיים שהוקמו בשנות השישים והשבעים סמרהיל היווה מודל. חשוב מאוד לציין שסמרהיל עדיין פועל בדיוק באותה מתקונת שבה פעל בשנים בהן ניל היה בחיים, היום מנהלת אותו זואה - ביתו. סמרהיל הוא בי"ס עם פנימיה, חיים בו כ50- ילדים וילדות בין הגילים 5-16, בשורות הבאות נראה את המבנה הדמוקרטי של ביה"ס ואת החיים בו, אח"כ נבחן את משנתו של ניל.
המבנה הדמוקרטי של סמרהיל
הדמוקרטיה בסמרהיל נוצרה מתוך כוונה להיות פשוטה ככל האפשר. ניל ביקש להימנע מסירבול מיותר - מבירוקרטיה. ראינו שאצל קורצ'אק היה ממשל עצמי של מועצת ילדים שנבחרו ע"י הכלל, בסמרהיל השיטה היתה של דמוקרטיה ישירה - כולם מחליטים ביחד כמעט על הכל. בכל שבוע במוצאי שבת נערכת בביה"ס אספה כללית, באספה זו לכל אחד - מבוגרים וילדים יש קול אחד. בכל שבוע מתמנה יו"ר חדש שמנהל את האסיפה, הוא מתמנה ע"י היו"ר של האסיפה הקודמת. ניל מתגאה שכל אחד יכול להתמנות ליו"ר, לרבות מישהו שבאספה הקודמת הורשע בעבירות חמורות. תפקידה של האספה הכללית הוא לחוקק חוקים לפיהם יתנהלו חיי ביה"ס, למשל חוק האוסר רחצה בים ללא פיקוח מצילים, או חוק אחר האוסר טיפוס על גגות. בשל פשטותה של המערכת הדמוקרטית, האסיפה הכללית שימשה גם כבית משפט. למעשה אין נושא שאי אפשר להעלות באסיפה, בתחילת האספה שואל היו"ר אם מישהו רוצה להביא נושא לדיון, ואז כל אחד רשאי להעלות כל עניין, נושא כללי - חוק או עניין הנוגע לחיים של כולם בביה"ס, או נושא אישי - מישהו פגע בי ואני רוצה שיענש. במיקרים של עבירה על חוקים, קיימת הבחנה בין עבירה רגילה שצריך להענש עליה, לבין "מקרים פסיכולוגים". אם ילד נמצא אשם בכך שעבר עבירה או פגע במישהו אחר, הוא נענש. העונשים הם בד"כ כספיים, כאשר על חלק מהעברות הנפוצות יש קנסות קבועים - אוטומטיים, למשל על נסיעה ללא רשות באופניים של מישהו אחר הקנס הוא ששה פני. יש כמובן עונשים אחרים, שבהרבה מקרים נקשרים באופן כזה או אחר למהות העבירה, למשל ארבעה ילדים שנמצאו אשמים בכך שטיפסו ללא רשות בסולם, ניצטוו לעלות ולרדת בסולם במשך עשר דקות רצופות. ניל נהג מדי פעם להציע לאספה עונשים פרדוכסלים, כלאמר לתת פרס על עבירה במקום עונש.
בחלק מן המקרים העונש הפרדוכסלי היה ניסיון להענות לצרכים תת מודעים של ה"עבריין" הצעיר, למשל משהי שנתפסה בגניבה, ניל, שהבין את הגניבה שלה כביטוי לצורך לא מודע באהבה, הציע לתת לה פרס כספי, ובכך להענות באופן סימלי לצורך שלה, או לפחות לבטא מסר שהיא הובנה. ההבחנה בין עבירות לשמן, ובין מיקרים פסיכולוגים, מזכירה במשהו את ספר החוקים של קורצ'אק. כזכור אצל קורצ'אק על הרבה עבירות קלות ילדים לא היו נענשים אלא מקבלים הדרכה והסבר חינוכיים. אצל ניל, באופן דומה, על עבירות מסוימות, ובמקרים מסוימים הילד היה זוכה למעין הדרכה פסיכולוגית (ראה בהמשך "שיעורים פרטיים"). עד כמה שידוע לי איןבאספה הכללית של סמרהיל סנקציה של הרחקה מביה"ס, ניל מספר על ילדים שהורחקו על ידיו, ובד"כ הוא מרגיש כשלון אישי ביחס למקרים אלו, אבל מבהיר ש"אין אנו יכולים להקריב את הקהילה כולה למען אדם אחד".
תפקיד נוסף של האספה היה לערוך בחירות עבור ועדות שונות, בין השאר לועדת סדרני השינה, שהיתה אחראית בשעות הערב על כך שלא יהיה רעש שיפריע לאחרים לישון. חשוב לציין שניל, שסמרהיל היה בבעלותו הפרטית, ויותר מאוחר בבעלותן של אישתו ובתו, נהנו מזכות וטו באספה הכללית.
(יש לציין שבשנים האחרונות קיימות שתי אספות כלליות, אחת עבור נושאים כלליים ואחת עבור נושאים אישיים)
החיים בסמרהיל
מטרתו העיקרית של ניל היתה לאפשר לילדים לחיות חיי חופש, לפיכך, בסמרהיל אין מוטלות על הילד שום חובות, לא חובות חינוכיות, לא לימודיות, לא מוסריות ולא דתיות.
בבוקר הילדים לומדים בבית הספר, אף אחד לא מכריח אותם ללמוד, הלימודים הם עניינו הפרטי של כל אחד. ניל מציין שילדים שבאו מבתי ספר אחרים, היו בדרך כלל נמנעים מלהכנס לכיתות למשך תקופה מסוימת, לאחר ששנאתם ללימודים היתה נרגעת, הם היו בוחרים לעצמם נושאי לימוד שהיו מעניינים אותם ואז חוזרים ללימודים מתוך סקרנות ועניין טיבעיים. כאשר הילדים נכנסים לכיתה הם מוצאים שם את אותם הדברים שהם הכירו, נושאי הלימוד ושיטות הלמידה זהים בכל לאלו שבבתי הספר האחרים. ניל היה משוכנע שכאשר ילד רוצה ללמוד דבר מסוים הוא ילמד אותו בכל דרך שהיא.
למעשה ניל לא היה שלם לחלוטין עם כך, הוא מציין שכל צוות המורים ראה את בחינות הכניסה לאוניברסיטה (בדומה לבחינות הבגרות בארץ, באנגליה הן נערכות בגיל 16.) קללה שאי אפשר להמנע ממנה. והוא מזכיר גם שלימוד מטמטיקה אינו מתאים כלל לילדים.
הלימודים נמשכים עד הצהרים, ואחר הצהרים כל אחד עוסק בעניניו. הילדים הקטנים משחקים משחקי "שוטרים וגנבים" הילדות עוסקות במלאכות יד ואמנויות. ניל מציין שהמשחק הוא הדבר החשוב ביותר בסמרהיל, "הילדות היא משחק", ואין לו כל קושי לקבוע שה"משחק קודם ללימודים". את כל העבודות שצריך לעשות בפנימיה עושים מבוגרים שאינם בצוות המורים.
בישול, אחזקה, וסידור מיטות. בעבר הם ניסו לחייב כל אחד לעבוד שעתיים בשבוע, אבל זה לא החזיק מעמד. ניל מתנגד לעבודה של ילדים, לדעתו חוש האחריות שמניע אותנו לדאוג לצריכנו אינו מתפתח אלא בגיל שמונה עשרה.
מסגרת מיוחדת לסמרהיל היתה "ש.פ." - שיעורים פרטיים, אלו היו פגישות טיפוליות, מעין פסיכותרפיה. פגישות אלו היו מתקימות בחדרו של ניל, בד"כ היזמה לקבל ש.פ. היתה של הילדים. באוירה נינוחה ניל היה פוגש את הילד במקומות שבו הוא פגוע ביותר, ואינו יודע שהוא פגוע. ניל היה נוקט בגישה ישירה, כנה ומלאת חוש הומור כשהוא היה דן עם הילדים בנושאים רגישים אלו. לימים ניל נטש עיסוק זה, הוא הגיע להכרה שאין הוא יכול להיות גם חבר בצוות המורים וגם פסיכולוג, ושכפל תפקידים זה פוגע בילדים. בהמשך נרחיב מעט על חשיבותה של הגישה הפסיכואנליטית במחשבתו של ניל.
בערבים יש בסמרהיל מגוון פעילויות, כמו צפייה בסרטי קולנוע, חוגים שונים, וערב אחד המוקדש לתאטרון של ילדי הפנימיה.
מחשבתו החינוכית של א.ס. ניל
ניל היה מורה בבתי ספר רגילים, עד אשר הושפע השפעה מכרעת ממדע צעיר באותה תקופה - הפסיכואנליזה. עבורו החינוך בבית הספר המסורתי, החינוך הקוונציונלי הוא חינוך שנוצר טרם הומצאה הפסיכואנליזה. הוא מתווכח עם הפסיכולוגים של תקופתו, והויכוח עימם הוא לגבי היישום החינוכי של רעיונות פסיכואנליטים (למעשה הויכוח הוא עמוק יותר, ומתייחס לויכוחים שהיו בין זרמים שונים בפסיכואנליזה). על פי תפיסתו קיים באדם גרעין טהור שכולו טוב, גרעין זה מושחת על ידי מסורת חינוכית - מוסרית - דתית. במושגי הפסיכואנליזה הגרעין הטוב מודחק, והופך להיות לא מודע.
הכוחות המדחיקים הם כוחות חברתיים שכוונתם היא לחנך ילדים להיות אזרחים מטומטמים וממושמעים. תהליך ההדחקה של הטוב הבסיסי כרוך בבורותם של מבוגרם ובצביעות שלהם, ותוצאותיו הרסניות: עצם הנסיון לחנך, לכוון ולהשפיע על דבר שהוא מיסודו טוב, ומטיבעו יודע מה טוב עבורו, גורם לנזקים רגשיים. אהבה טבעית הופכת לשינאה נרכשת, ואושר מולד הופך לאומללות מחונכת.
שני תהליכים חינוכיים יכולים להתקיים על פי שיטתו של ניל:
א. הכוונה עצמית - לאפשר לילד לגדול חופשי כשהוא מודרך ראשית כל ע"י עצמו.
ב. חינוך מרפא - ברוב המקרים הילדים מגיעים לסמרהיל כאשר הם כבר הספיקו להדחיק את הגרעין הטוב שבהם, או אז הם צריכים תיקון. תיקון זה הוא למעשה שחרור מחדש של מה שהודחק.
לפיכך, המושגים העיקריים במחשבתו של ניל הם חופש ואושר. ניל האמין שבבית הספר שלו הוא מעניק חופש לילדים, חופש זה משחרר אותם, ומרפא אותם. אם הכל הולך כשורה, וההורים לא נבהלים מהחופש שילדם מתחיל לקבל ומתוצאותיו, ואם ההדחקה שהילד ביצע קודם לבואו איננה נוקשה מדי, הרי שהתוצאה תהייה אדם מאושר. זה כל הסיפור: אדם חופשי, שמבטא את הטוב הבסיסי שלו, הוא אדם מאושר.

סאדברי וואלי סקול 	- 	Sudbury Valley School
סאדברי הוקם ב1968- בפרמינגהם, מסצ'וסטס, לא רחוק מבוסטון. באותה תקופה קמו מאות בתי ספר חופשיים בכל העולם, וגם בישראל. אי אפשר שלא לקשר הקמתם של בתי ספר חופשיים אלו עם הארועים האחרים שהתחוללו בעולם המערבי באותה עת: התרבות המערבית עברה זעזוע של שינוי ערכים. אנשים צעירים באירופה ובאמריקה הצפונית התמרדו נגד כל מה שהיה חשוב ובלתי ניתן לעיעור בעיני הוריהם. מרד זה התבטא היטב באמנות הפופ ובמוסיקת הרוק של אותה תקופה, ותנועת הביטניקים היתה הביטוי העממי הבולט ביותר למרד של החדש בישן.
בדומה לכל שאר בתי הספר החופשיים גם סאדברי הושפע השפעה גדולה מסמרהיל, אבל בניגוד לרובם שהצליחו להחזיק מעמד כמה שנים בלבד, סאדברי קיים עד היום, והוא אפילו עובר בשנים האחרונות תהליך של גידול במספר התלמידים, והכרה ציבורית נרחבת בארה"ב. יתכן שסוד הצלחתו של סאדברי היה יכולתו לההפך מבי"ס חופשי לבית ספר דמוקרטי, אולי, מההתחלה האלמנט הדמוקרטי שבו היה חזק ויציב יותר מבשאר בתי הספר החופשיים. בהמשך עוד נרחיב בנושא זה, אבל כבר כעת נציין שרעיונות של חופש ושחרור הופכים מהר מאוד לאנארכיה ובילבול אם הם אינם מעוגנים היטב במסגרת דמוקרטית ברורה.
בסאדברי היום יש למעלה ממאה ילדים ונערים בגילאי 4-19. זהו בי"ס לשעות היום בלבד והוא איננו כולל פנימיה למגורים. תאור ביה"ס בשורות הבאות יעשה ברובו מתוך Free at Last מאת דניאל גרינברג (7).
אפשר לאמר שבשני תחומים חשובים ביותר - המבנה הדמוקרטי של בי"הס, והגישה ללימודים, בסאדברי וואלי סקול הלכו הרבה קדימה מעבר למה שא.ס.ניל הרשה לעצמו, או מעבר למה שהוא היה יכול בתקופתו.

המבנה הדמוקרטי של סאדברי
1. אספת בית הספר - בדומה לסמרהיל הדמוקרטיה בסדברי היא בסגנון היווני הקדום. אספה של כל חברי הקהילה, בה מחליטים בנושאים החשובים של הקהילה ע"י הרמת יד. לכל חבר בקהילה, ללא התחשבות בגילו, יש קול אחד. האספה מתכנסת אחת לשבוע, למשך כשעתיים. מנהל אותה יו"ר, הנבחר בתחילת השנה לתקופה של שנה, בד"כ היו"ר הוא אחד הנערים. את הנושאים שידונו באספה מפרסמים שבוע מראש, כדי לאפשר לכל מי שיש לו עניין באחד הנושאים להגיע, מובן שאין שום חובה להיות נוכח באספה. האספה פועלת ע"פ נוהלים נוקשים, כל אחד רשאי להביע את דעתו בכל נושא, עליו לכוון את דבריו אל היו"ר. היו"ר תפקידו לתת את רשות הדיבור, ולשמור על שקט, ע"פ נוהלי האספה. כל החלטה מובאת להצבעה פעמיים, בשתי אספות בזו אחר זו, ע"מ לאפשר להרהר שנית בנושא הנתון להכרעה. היחוד בסאדברי הוא סמכויותיה הבלתי מוגבלות של האספה, מה שלא היה בבתי היתומים של קורצ'אק ולא בסמרהיל. האספה של סדברי דנה בנושאים החשובים ביותר למשל: כל התקציב השנתי של בית הספר נדון וצריך להיות מאושר באספה, החלטה על שכירה ופיטורים של אנשי הצוות נעשת באספה, חוקי הקהילה נקבעים שם וכן כל ההחלטות החשובות לגבי חיי ביה"ס.
2. ועדה משפטית - בשנים הראשונות לקיומה אימצה הקהילה של סדברי את המודל של סמרהייל לפתרון בעיות של עבירה על החוק. כל בעיה כזו, או בכל פעם שמישהו היה נפגע ע"י מישהו אחר, אספת בית הספר היתה דנה במקרה ומוצאת אם הנאשם אשם או זכאי, ואם הוא נמצא אשם - מה יהיה עונשו. הבעיה היתה שהאספה כרעה תחת עומס הפניות בעניינים אלו, על מנת להספיק לדון ולהחליט בכל התביעות, הגדילו את מספר האספות השבועיות לשתיים, ואספות אלו היו נמשכות שעות ארוכות. לבסוף פתרו את הבעיה ע"י הקמת הועדה המשפטית. הועדה מורכבת מילדים שנבחרים באספה הכללית, ואליהם מצטרף איש צוות ממונה. הועדה נפגשת מספר פעמים בשבוע. ראשית קוראים תלונות שנכתבו ע"י חברי הקהילה, אח"כ מוזמנים לחקירה עדים מצד התביעה ומצד ההגנה, לאחר שהעניין מתברר היטב הועדה מחליטה על פסק דין, ואם יש צורך גם על גזר הדין.
הגישה ללימודים בסדברי
בנושא הלימודים נערכת בבי"ס זה מהפכה אמיתית. אין בבית הספר כיתות לימוד, ולא מערכת שיעורים. בסדברי מאמינם שאנשים לומדים כל הזמן כחלק מחייהם. הילדים, לפיכך, ילמדו דרך עיסוקיהם הטבעיים, בעשותם מה שהם רוצים לעשות בזמן שלהם. ילד יכול ללמוד לקרוא בגיל חמש או עשר, חלק לומדים ממורים, חלק מחברים, וחלק לומדים לבד בכוחות עצמם. צוות המורים עומד לרשות הילדים, כאשר הם מתבקשים הם נענים - אם הם יכולים למלא אחר הבקשה, וכאשר אינם מתבקשים הם נשארים פסיבים. בפועל יש מקומות בהם נערכות פעילויות מסוימות: מטבח, מעבדה, סדנאות אמנות וכו', ילד יכול לבוא למקומות אלו ולהשתתף בפעילות שנערכת שם; פעילויות שאינן דורשות מקום מסוים נערכות על פי התארגנות חופשית של כל מי שמעוניין להשתתף בהן: כך קבוצה מסוימת יכולה להחליט שהם נפגשים כל יום שני בשעה מסוימת לצורך לימוד צרפתית או היסטוריה. בכל אופן אין שום עידוד, או הכוונה לשום סוג של פעילות. ילד יכול לעסוק בדייג, או במשחק, או שיחות עם חבריו, הכל חשוב באותה מידה. כל פעילות נחשבת ללמידה, והלימוד האקדמי אינו בעל סטטוס מיוחד.
רב-גילאיות בבית הספר
כל פעילות בסדברי, כל מסגרת שקשורה בחיים בבית הספר פתוחה לבני כל הגילאים במידה שווה ומלאה. דניאל גרינברג מכנה את השיטה הרב-גילאית "הנשק הסודי" של סדברי. לילדים שונים יש העדפות שונות בבחירת חברים ובבחירת שותפים לכל מיני פעילויות. גם הגורם של הגיל הוא בעל משמעות בהעדפות אלו. יש ילדים שאוהבים להיות הצעירים שבחבורה, ויש כאלה שאוהבים להנהיג ולהיות הגדולים והחזקים; הראשונים יחפשו את חברת הגדולים והאחרונים יעדיפו חברים שהם צעירים מהם. בד"כ ילדים מעדיפים בני גילאים שונים לפעילויות שונות, בסוג מסוים של פעילות הם יעדיפו להיות קטנים, באחרות - גדולים, והרבה פעמים הם יחפשו את חברת בני גילם.
ילדים ונערים אוהבים ללמוד מאחרים, וללמד אחרים. בניגוד למה שרוב המבוגרים חושבים, הם הרבה פעמים אוהבים ללמד מבוגרים ולממוד מילדים אחרים. בסדברי ילדים קטנים לפעמים מתקשים להבדיל בין אנשי צוות מבוגרים לבין נערים ונערות שלומדים יחד איתם. הנערים והנערות ממלאים תפקיד חשוב בחיי רבים מהילדים הקטנים, הם מתחברים איתם, מעניקים להם חום, אהבה ובטחון. פעמים רבות הם מקריאים להם סיפורים, מלווים אותם בטיולים, משחקים איתם ומלמדים אותם כל מיני דברים. דווקא הפער הגילאי הקטן יחסית בין ילדים קטנים לבין נערים ונערות מקרב אותם קירבה שלמבוגרים קשה להשיגה.
את "הנשק הסודי" של הרב-גילאיות הכיר קורצ'אק היטב, ובפנימיות שלו זה התבטא בשני אופנים: ה"אפוטרופסים" היו ילדים גדולים וותיקים ששימשו חונכים אישיים לילדים הצעירים; ו"הבורסיסטים", שהיוו למעשה את צוות המדריכים ורובם בגילאי 20.
מ"חופש" ל"אחריות"
בראשית הסקירה על סדברי אמרנו שבי"ס זה הלך הלאה מעבר למה שהעזו בסמרהיל. אבל יש הבדל נוסף ומשמעותי יותר - ניל האמין שהחופש משחרר מתסביכים, ושאדם שמקבל חופש כזה נעשה מאושר, דני גרינברג מדגיש את האחריות שנובעת מהחופש. האחריות של היחיד בתוך הקהילה, המעורבות שהוא יכול לקחת על חיי הקהילה במסגרת המבנה הדמוקרטי של ביה"ס; והאחריות שלו כלפי עצמו בהכרעות שהוא עושה לגבי פעילותו שאיננה מוכוונת ע"י שום מערכת לימודים פורמלית. מבחינת הגישה הפסיכולוגית ניל הדגיש את החיים הרגשיים הלא מודעים של הילד, ואילו דניאל גרינברג מדגיש את החלקים של המחשבה ואירגון המציאות (בסיפרו "מבט חדש על בתי ספר" הוא מדבר על בניית מודלים מנטלים(9)). אפשר לסכם ולאמר שבשני בתי הספר ילדים נהנים מחופש ושוויון זכויות, אלא שבכל אחד מבתי הספר הללו מסבירים באופן שונה את מטרות החופש, בהתאם לאמונות בסיסיות שונות לגבי טבע האדם; הבדלים אלו אפשר לייחס גם לשינויים התרבותיים שהתחוללו בחמישים השנים מאז שהוקם סמרהיל, ועד להקמת סדברי.
בית הספר הדמוקרטי בחדרה
ביה"ס הדמוקרטי בחדרה הוקם ב1987- ביזמתו של יעקב הכט. זהו אחד מבתי הספר הגדולים מסוגו בעולם - 300 תלמידים בגילאי 4-18. בשורות הבאות ננסה לבדוק את הצדדים השווים, ואת ההבדלים בין בי"ס זה לבתי הספר שתארנו קודם. אחד ההבדלים הגדולים הוא הדרך בה התפתח ביה"ס ונעשה למה שהוא היום. עם הקמתו ביה"ס היה דומה מאוד לבתי ספר רגילים, הילדים היו מחולקים לקבוצות גילאיות, ולא היתה שום בחירה בין מקצועות הלימוד השונים. ההבדל העיקרי מבתי ספר רגילים היה שעם הקמתו הוקם פרלמנט בבית הספר. הפרלמנט הזה היווה את המכשיר להפיכתו של בית הספר באופן הדרגתי עם השנים לבית ספר יותר ויותר דמוקרטי.
המבנה הדמוקרטי
המוסדות הדמוקרטים של ביה"ס הדמוקרטי בחדרה דומים לאלו שבסדברי, והחשובים שבהם - הפרלמנט וועדת המשמעת. אבל היחוד של ביה"ס בכך שהוא הרחיב את תהליך הפרדת הרשויות. הפרדת רשויות הוא עקרון דמוקרטי שנועד ליצור איזון, השלמה וביקורת בין שלוש הרשויות - המחוקקת השופטת והמבצעת. עקרון זה בא לענות על הצורך שאף אחת מהרשויות לא תרכז יותר מדי כוח, וע"מ להגביל את סמכויותיה למרכיב שילטוני אחד. ע"פ עקרון זה בפרלמנט של חדרה דנים בחוקים חדשים, ובנושאים החשובים לכלל הקהילה, אך לא דנים ולא מחליטים בנושאים שהם אישיים, לדוגמא קבלה ופיטורים של אנשי צוות נעשת בועדה מיוחדת - ועדת מורים. הרשות השופטת בחדרה כוללת שלוש ועדות - ועדת משמעת שהיא דומה לועדה המשפטית בסדברי. ועדת גישור מטפלת בקונפליקטים בין חברי הקהילה אך איננה שופטת ואיננה מענישה.
בכל מקרה שועדת גישור אינה מצליחה לטפל או שועדת משמעת מחליטה החלטה שאיננה נראית לאחד הצדדים ניתן לפנות לועדת עירעורים. הרשות המבצעת כוללת ועדות שונות שתפקידן לבצע את החלטות הפרלמנט, ולדאוג לתפעול השוטף של ביה"ס, הזכרנו את ועדת מורים, יש גם ועדת קבלת תלמידים, ועדת ארועים, ועדת כספים וועדות שמתמנות לטיפול בנושא מסויים שצריך טיפול. הנהלת ביה"ס שייכת גם היא לרשות המבצעת והיא כפופה להחלטות הפרלמנט. להשלמת המערכת הדמוקרטית קיים מבקר בי"ס שתפקידו לבדוק את תפקוד המערכת ולהגיש דו"ח לפרלמנט, אחת לכמה חודשים, וכן עיתון בי"ס.
לכל הועדות והמוסדות שהזכרנו נבחרים בתחילת השנה ילדים ומבוגרים בבחירות כלליות.
הגישה ללימודים
בדומה לסמרהיל וסדברי גם בחדרה מאמינים שכל עוד אדם עוסק בנושאים משמעותיים לחייו, הוא לומד בדרך הטובה ביותר, ואין שום העדפה, או הכוונה ללימוד נושאים מסויימים או לשיטות מסויימות.
הלימודים מתבצעים בחמש דרכים עקריות:
1. מערכת שעורים - בתחילת כל שנה מתפרסמת מערכת השעות כאשר בכל שעה יש מספר שעורים בנושאים שונים. בחודש הראשון של שנת הלימודים התלמידים יכולים להכנס ולבדוק את השעורים השונים, לאחר מכן הם בוחרים לעצמם את השעורים שבהם הם מעונינים להשתתף, ואז הם בונים לעצמם מערכת שעות אישית (תהליך בניית המערכת דומה לזה שנעשה ע"י סטודנטים באוניברסיטאות). אין שעורי חובה בביה"ס, והשעורים מתנהלים במתקונת רב-גילאית. יוזם השעור קובע מראש את הכללים על פיהם מתנהל השעור, וכל מי שבוחר בשעור חייב לכבד כללים אלה.
2. הסכמים אישיים - ככל שמערכת השעות תהיה מגוונת ועשירה, היא לעולם לא תוכל לכלול את כל הנושאים, ובכל שנה יש תלמידים רבים שלא מוצאים את הנושא שהם מעונינים ללמוד במערכת השעורים. תלמיד שרוצה ללמוד נושא שאינו נכלל במערכת השעורים יכול לתאם שעור נפרד עם כל אחד מהמורים ע"י עריכת הסכם אישי בינהם. ההסכם יכלול את תנאי השעור כמו למשל:
מועדי המפגש, משך זמן הפגישה, תוכן השעור וכו'.
3. מרכזי למידה - חלק ניכר משטחו הבנוי של ביה"ס מוקצה עבור מרכזי למידה בתחומים שונים. מרכזי הלמידה פתוחים במשך כל שעות היום, והתלמיד יכול להכנסאליהם גם ללא תאום מראש. המרכזים מאויישים ע"י מבוגרים המיומנים באותו התחום, ויש בהם עזרי לימוד המתאים גם ללמידה עצמית. מרכזי הלמידה הפועלים כיום בבית הספר: עיברית, חשבון, אמנות, מוזיקה, תאטרון, לגו, תנועה, מדעי הרוח והחברה, טבע, מסע בעולם, נגריה, מחשבים, מגרשי ספורט ועוד.
4. למידה מחוץ לשטח ביה"ס - על פי הסכם מיוחד שנערך בין התלמיד, החונך האישי שלו, והוריו, כל תלמיד רשאי ללמוד יום או יומיים מחוץ לקמפוס של בית הספר. התלמיד יכול להיות שוליה של בעל מקצוע מסוים, וללמוד תוך כדי עבודה בבית מלאכה, סטודיו או כל מקום עבודה אחר. כמו כן התלמיד יכול להשתתף בלימודים במקום נוסף, למשל אוניברסיטה, בית ספר לאמנות או מוזיקה, או החממה החינוכית בעין שמר.
5. סדנאות מיוחדות - במשך השנה מתפרסמות הודעות על סדנאות בתחומים שונים, שמתקימות במערכת זמנים שונה מזו של המערכת הרגילה. הסדנאות יזומות ע"י הילדים או המבוגרים בביה"ס, ולפעמים מוזמן אדם שהוא מומחה בתחום מסוים ואינו חבר בקהילת בית הספר להעביר סדנא מסוימת.

היחס לבחינות בגרות הוא בדומה למה שניל מתאר בסמרהיל - קללה שאי אפשר להמלט ממנה, יש שעורי הכנה לבחינות בגרות בחדרה, אולם נושא זה שב ועולה בדיונים שנערכים בביה"ס, כנראה בגלל חוסר התאמתה של מסגרת דמוקרטית, שמאפשרת לכל אדם להיות הוא עצמו, לבין מערכת של בחינות שמודדת את כולם ע"פ אותו סרגל מעוקם.
חונכות - כל ילד או מתבגר בחדרה בוחר לעצמו חונך מתוך הצוות של ביה"ס. החונך נפגש עם הילד והם משוחחים, או משחקים כשמדובר בילדים היותר קטנים. מטרת החונכות היא לאפשר קשר אישי משמעותי לכל אחד מהילדים. ע"מ לאפשר קשר כזה לפחות מחצית משעות העבודה של כל מבוגר בבית הספר מוקדשות לחונכות.
היחוד של ביה"ס הדמוקרטי בחדרה.
כפי שהראנו קודם המבנה הדמוקרטי של ביה"ס הדמוקרטי בחדרה הוא של הפרדת רשויות ברורה. הפרדת הרשויות כפי שתתואר בפרקים השלישי והרביעי היא תבנית יחודית שפותחה ע"י יעקב הכט, ומיושמת בחדרה ובבתי ספר דמוקרטים נוספים בארץ ובחו"ל. חדרה הוא ביה"ס הדמוקרטי היחיד שאנו מכירים שיש רשימת המתנה של תלמידים המבקשים להתקבל אליו. ייתכן שהביקוש הגדול נובע ממיעוט בתי הספר האלטרנטיביים בישראל, אבל יכולות להיות סיבות נוספות. עקב הביקוש הגדול של משפחות להצטרף לביה"ס ביה"ס גדל והפך לגדול מסוגו. הפניות הרבות ומספר התלמידים הגדול יחסית יצרו כמה דברים שאין בבתי ספר דמוקרטים אחרים כמו ועדת קבלה לתלמידים, וחונכות. את מקומה של החונכות תופסת בבתי ספר אחרים האינטימיות הטבעית שנוצרת בקהילה קטנה, היכן שכולם מכירים את כולם. יחד עם זה החונכות מבטאת גישה שונה ליחס בין מבוגרים וילדים. בצד האחריות של כל אדם לגורלו שדניאל גרינברג מדבר עליה, וסדברי מדגימה את היישום שלה, בחדרה יש נסיון לבטא דאגה לילדים. צוות המורים בחדרה מיישם דאגה זו (שאיננה משמשת בשום אופן כלי לשלול זכויות מילדים) בשיחות שהם מקיימים עם ילדים ומתבגרים, שיחות אינטימיות ארוכות. בחלק החמישי ננסה להרחיב יותר על תפקיד המבוגר בבי"ס דמוקרטי, ובתוכן של הקשר בין מבוגרים לילדים.

חלק שלישי: עקרונות ומבנה דמוקרטים בבית הספר

בפרקים הקודמים הראנו שבית ספר דמוקרטי הוא בית ספר המעניק זכויות שוות לבני כל הגילאים, והראנו מספר דוגמאות של בתי ספר כאלה על ההדגשים השונים שבכל אחד מהם. בפרק זה ננסה להראות מיבנה דמוקרטי של בית ספר שיהיה נאמן הן לעקרונות הדמוקרטיה, והן לצרכים המיוחדים של קהילה רב-גילאית בבית ספר.

א.	חוקה עיקרון שוויון הזכויות ראוי להיות מעוגן בחוקה של בית הספר.
על החוקה לכלול באופן מפורט את הזכויות ואת החובות של כל חברי בית הספר. החוקה אינה באה במקום ספר חוקים, היא איננה צריכה לענות על שאלות שמתעוררות בחיי היום יום של בית הספר. עליה להוות את הבסיס לספר חוקים כזה. ניסוח נכון של החוקה הבית סיפרית יכול לאפשר מידה רבה של בהירות ומובנות של המיבנה הדמוקרטי הבית סיפרי כולו. להלן מספר דוגמאות של זכויות היכולות להיות רלוונטיות בקהילה של בית ספר דמוקרטי: * הזכות השווה לחרות, ללא הבדל גיל - כמו שהראנו בפרק הראשון הזכות השווה לחופש היא הבסיס לכל שאר הזכויות, השמטתה מהחוקה עלולה לגרום לטישטוש עיקרון שיוויון הזכויות בבית הספר. התוספת של אי התחשבות בגיל חיונית לבית ספר שמעוניין להדגיש את עיקרון שוויון הזכויות בין ילדים בכל הגילים, ובינם לבין מבוגרים. * הזכות להיות אישיות שווה בפני החוק, והזכות להחשב זכאי עד שבית משפט לא ימצא את האדם אשם - מהווה את הבסיס לכל רשות שופטת.
* הזכות לפרטיות - זכות זו ממעיטה את החשיבות של הפיקוח על הילדים ועל מעשיהם, אך איננה גורעת בכלום מהחובה של המבוגרים לדאוג לילדים (ראה להלן בפרק האחרון על תפקיד המבוגר). ילדים מבטאים את הצורך שלהם בפרטיות דרך משחקים בבניית "מחנות", בתים על עצים, או בתים של קוביות עץ.
* הזכות לבחור ולהבחר - הזכות להשפיע באופן ישיר או עקיף על ההחלטות הנוגעות לכלל.
* הזכות לחופש המחשבה, המצפון והדת - בלשונו של יאנוש קורצ'אק זוהי זכותו של הילד להיות מי שהוא. לחשוב, להרגיש ולרצות באופן אוטונומי.
* הזכות לחופש הביטוי - בכל פורום אפשרי: באספה הכללית או בפרלמנט; וכן בעיתון או בכיתה, או בחצר בית הספר.
* הזכות לחופש התנועה, והזכות לחופש העיסוק - פשוטו כמשמעו, ללא שום תכתיבים פדגוגיים או אחרים.
* הזכות לרכוש פרטי - למשל זכותו של ילד בגיל ארבע או חמש להביא את הצעצועים שלו מהבית ללא פחד שיחרימו לו אותם. וכן יחס שאינו צבוע לכסף ולמסחר.
* הזכות לגישה חופשית לאמצעי התקשורת ההמוניים - במיוחד בשנים האחרונות הטלויזיה, המחשב וערוצי המידע כדוגמת ה"אינטרנט", תופסים מקום יותר ויותר חשוב בתרבות.
* הזכות לרגע הזה - מתוך "מגילת החופש הגדולה של הילד", שחיבר יאנוש קורצ'אק. זכותו של ילד להיות ילד, ולא מבוגר שאינו בשל.
ילדים - צוות המבוגרים - הורים - חוקי מדינת ישראל. החוקה צריכה לנסח באופן כללי את מערכת הקשרים המיוחדת בין כל מרכיבי הקהילה של בית הספר, וכן את הקשר בינה לבין מערכות אחרות. מרכיבי הקהילה הם ילדים, צוות המבוגרים, הנהלה,, וההורים; ומערכות נוספות הן הקהילה שבה ממוקם בית הספר וחוקי מדינת ישראל. החוקה צריכה לקבוע את תפקידם הבסיסי של המבוגרים בבית הספר (ראה פרק חמישי). ברוח האמנה בדבר זכויות הילד, על המבוגר לדאוג לילד, דאגה במובן שאינו גורע זכויות מהילדים, אלא מוסיף להם הגנה וביטחון. כמו כן צריך להקבע בחוקה מעמדם של ההורים בבית הספר - זכויותיהם, וחובותיהם. ההורים הם האחראים הראשונים במעלה על ילדיהם, ולכן הם צריכים להכיר את חוקת בית הספר ולהסכים לה. החוקה חייבת להתיחס למעמד חוקי בית הספר ביחס לחוקי המדינה, כמובן שחוקי בית הספר לא יכולים להיות סותרים את חוקי המדינה.
הפרדת רשויות. נושא חשוב שצריך להיות מעוגן בחוקה הוא נושא הפרדת הרשויות. בדוגמאות שהבאנו, ובדוגמאות אחרות שלא הבאנו, אפשר לראות שלבתי ספר דמוקרטים יש נטייה לא להפריד בין הרשויות השונות. אי ההפרדה עלול לגרום ליצירת עומס רב על רשות אחת - הרשות המחוקקת בד"כ, עומס שיכול להביא לקריסתה. כאשר הרשות המחוקקת לא יכולה לתפקד יכולים להווצר מצבים של אנארכיה, או מצבים של סמכויות יתר אצל ההנהלה. בעיה נוספת, העלולה להיוצר כאשר הרשות המחוקקת אינה מופרדת מהרשות השופטת, היא של משפטים פומביים, הגורמים לפגיעה בזכות לפרטיות.

ב.	הרשות המחוקקת
הרשות המחוקקת צריכה להתאים את העקרונות המובעים בחוקה של בית הספר לצריכים המיוחדים המתעוררים בבית ספר דמוקרטי. להלן מבחר נושאים שלגביהם הרשות המחוקקת צריכה לתת פתרונות:
* מה מותר ומה אסור? כיצד יכול כל פרט לממש את זכויות היסוד שלו, ואיך הוא יכול לעשות את זה מבלי לפגוע בזכויות של חברים אחרים בקהילה?
* מה סדר העדיפויות של הקהילה הבית ספרית? לשאלה זו יש חשיבות מכרעת בקביעת חלוקת תקציב בית הספר.
* מה הן החובות של חברי הקהילה? איזה דברים חייב כל אחד לעשות על מנת שהקהילה תוכל להמשיך ולקיים את עצמה.
* נושאים אחרים הקשורים בחיי היום יום של הקהילה. בחיי כל קהילה מתעוררות שאלות שאינן בהכרח שאלות עקרוניות, אלא שצריך לענות עליהן כדי לאפשר תפקוד תקין של כל המערכת.
הרשות המחוקקת היא הסמכות העליונה ביותר בבית הספר, והיא רשאית ברוב מסויים אף לשנות את החוקה. אין נושא שהיא אינה יכולה לדון בו.. אבל כל זה כמובן תוך כיבוד החוקה, ותוך שמירת העקרון של הפרדת רשויות.

שמירה על זכויות המיעוט
עקרון חשוב שהרשות המחוקקת צריכה להקפיד עליו הוא עקרון שמירת זכויות המיעוטים. למרות כוחה הרב יחסית של רשות זו, ולמרות שההחלטות בה נקבעות על פי רוב קולות, הרשות המחוקקת צריכה לנסות ולהגביל את עצמה בנושאים הנוגעים רק לחלק קטן מחברי הקהילה. נושאים כאלה עולים פעמים רבות בחיי בית ספר. במשטרים דמוקרטים של מדינות השיטה המפלגתית, או השיטה של בחירה ישירה של נציג לרשות המחוקקת, עשויות לפתור חלק מהבעיתיות הזו, אולם בקהילה קטנה של כמה עשרות או מאות חברים אין צורך להנהיג אף אחת מהשיטות הללו, ולכן זה צריך להיות עקרון מנחה בפעולתה של רשות זו.

ג.	הרשות השופטת
מטרתה של הרשות השופטת לאכוף את חוקי הקהילה על כל חבריה. כפי שהראנו בדוגמאות למעלה, בהרבה מקרים מתמצה תפקידה של רשות זו באיזכור חוקי הקהילה לאלה מחבריה שצריכים כזאת תזכורת. מתוך נסיוני בעבודה בבתי משפט של בתי ספר דמוקרטים ראיתי שקיים מתח תמידי בין שני תפקידים אלו: ענישה של עבריינים, והזהרת עבריינים חדשים מפני חזרה על מעשיהם.
אין נוסחה אחידה לפתרון המתח הזה, כמובן שעל עבירות חמורות צריך להענש, ובעברות קלות שנעשו בפעם הראשונה אפשר להקל. חברי הרשות השופטת צריכים להיות רגישים לנעשה בבית הספר, בתקופה שיש אוירה של כיבוד החוק אין צורך להחמיר עם עבריינים שביצעו עברות קלות, אבל בתקופה בה אין אוירה של כיבוד החוק, ראוי להחמיר. ניל מציין שהוא ראה שהילדים הם בעלי חוש צדק מפותח, והם יודעים גם לרחם כשצריך, ע"פ נסיוני כאשר בין חברי הרשות המחוקקת יש מבוגרים וילדים, הרבה פעמים הילדים דורשים עונשים יותר כבדים, ואילו המבוגרים נוטים להקל בגזר הדין, כך שגם ההרכב של חברי בית המשפט יכול לתרום לאיזון בין חומרה לקולה של פסיקותיו.
ילדים קטנים והרשות השופטת
באמנה בדבר זכויות הילד (ראה נספח א') יש סעיף מיוחד לגיל המינומום שמתחתיו אין להעמיד ילדים לדין. כמובן שאין טעם לקבוע גיל מינימום בבית משפט של בית ספר שממילא רוב חברי הקהילה בו הם ילדים. אבל בבית הספר הדמוקרטי בחדרה אנו רואים תופעה מעניינת: ילדים קטנים אינם מגיעים כמעט לבית המשפט. הילדים הקטנים (גילאי 4-6) יודעים על קיומה של ועדת משמעת, והם מבינים את תפקידה - להעניש עבריינים, אבל יותר מזה בד"כ הם אינם צריכים. פעמים רבות הם מגישים תלונה על ילד אחר, ובכך הם מסתפקים. הם לא באים לבית המשפט ואז המשפט אינו מתקיים.
כששאלנו ילדים מה זה ועדת משמעת? הם אמרו שועדת משמעת זה מקום רחוק מאוד שאליו לוקחים את הילדים שעשו דברים רעים, או תשובה אחרת: ועדת משמעת זאת אישה שיושבת על כיסא גבוה והיא מענישה את הילדים האלו...
למרות חוסר הדיוק שהם מבטאים, הרשות השופטת מקיימת עבורם את הפונקציה שלשמה היא קיימת - הרתעה. הילדים הגדולים חוששים מהעונש שהם יקבלו אם הם יגיעו לבית המשפט, המבוגרים מפחדים מהבושה להשפט בבית המשפט, והקטנים פוחדים מהאישה האיומה הזאת.
שמירה על הזכות לפרטיות
בדוגמאות שהבאנו ראינו שיש בתי ספר דמוקרטים בהם האספה הכללית דנה בענייני הכלל, וגם בעניינים פרטיים. כאשר נערך בירור לגבי ענייניו הפרטיים של אחד מחברי הקהילה, זה יכול להיות בעקבות עבירה על החוק שהוא עבר, או כל עניין אחר, עלולה פרטיותו להפגע באופן חמור. לכן חשוב מאוד לקיים רשות שופטת נפרדת, אבל בכך אין די. עבודתה של הרשות השופטת צריכה גם היא לאפשר לאדם להיות זכאי לפרטיות. לכן בביה"ס הדמוקרטי בחדרה נהוג לשאול את הנתבע ואת התובע לפני תחילת המשפט אם הם מסכימים שיהיו נוכחים במשפטם צופים שאינם מעורבים בעניין. אם אחד מהצדדים מתנגד לכך שיצפו במשפט, מתבקשים כל הסקרנים לעזוב את בית המשפט.
בית משפט או תהליך של גישור
הזכרנו קודם שבתנאים מסוימים יכול להווצר לחץ גדול על הרשות המחוקקת, לחץ שאינו מאפשר תפקוד תקין. אותו הדבר יכול לקרות גם לרשות השופטת.
בתנאים מסוימים יכולים הרבה סיכסוכים בינאישיים להגיע לבית המשפט, וליצור עומס גדול מדי על הרשות השופטת. בעיה נוספת היא הקושי של השופטים לפסוק נכון. אין משטרה בבית ספר דמוקרטי, והשופטים לא מקבלים ראיות מעבר לעדויות של התובע הנתבע והעדים שהם מביאים לבית המשפט, לכן במקרים רבים הם עלולים לשגות. בנוסף על כך, עצם התהליך המשפטי של פסק דין, וגזר דין אינם נחוצים במקרים רבים. סיבות אלו הביאו אותנו, בביה"ס הדמוקרטי של חדרה, לנסות להקים בצד בית המשפט ועדה נוספת שתערוך תהליך של גישור. הגישור הוא תהליך פתרון קונפליקטים שתפקיד המגשר הוא רק תיווך בין הצדדים שבקונפליקט. את פיתרון הקונפליקט צריכים הצדדים למצוא בעצמם. תהליך הגישור כולל שמיעת הסיפור המלא של הסיכסוך מפי כל צד, ואז חזרה על הסיפור של הצד השני ע"י כל צד. תהליך זה אמור ליצור תובנה ואמפטיה בין שני הצדדים כל אחד למניעיו ולעמדתו של האחר, ואז מתוך ההבנה והאמפטיה שיווצרו קל יותר למצוא פתרון.

ועדת עירעורים
לכל אחד צריכה להנתן הזכות לערער על פסיקת בית המשפט. תפקידה של ועדת עירעורים לדון בעירעורים כאלה. בסמכותה של הועדה להפחית מעונשו של נאשם, אבל גם להחמיר עונש שימצא על ידה קל מדי.
התהליך המשפטי בחדרה כיום יכול להראות כך: ילד או מבוגר מרגיש שפגעו בו, הוא יפנה קודם כל לועדת גישור, אם אחרי תהליך הגישור הוא עדיין חש שהצדק לא נעשה הוא יפנה לועדת משמעת. אם גם פסק הדין של ועדת המשמעת לא יראה לו הוא יפנה לערכאה השיפוטית העליונה - ועדת עירעורים.

ד.	הרשות המבצעת
תפקידה של הרשות המבצעת הוא לבצע את החלטות הרשות המחוקקת, ולקיים את תיפקודו השוטף של בית הספר ברוח החוקה. להלן מספר הצעות למבנה הרשות המחוקקת:
1. הנהלת בית הספר - בהנהלת בית הספר צריכים לשבת נציגים מכל ועדה (מהועדות שיפורטו להלן). תפקידה של ההנהלה לתאם בין פעילות הועדות, ולפקח על עבודתן.
2. ועדת כספים - על ועדה זו לעסוק בהכנסות ובחלוקת ההוצאות הכספיות של בית הספר. תפקידה לגבש הצעת תקציב לקראת פתיחת שנת הלימודים, ולהגישו בפני הרשות המחוקקת לאישור.
3. ועדת קבלה - לראיין משפחות חדשות שמבקשות להתקבל לבית הספר, ולהחליט על קבלתן.
4.	ועדת מורים - שכירה ופיטורין של מורים ואנשי צוות אחרים.
5.	ועדת ארועים - הפקה של ארועים מיוחדים, בכללם חגים טקס סיום וכו'
6. ועדה לקשרי חוץ - לקיים קשר עם בתי ספר מוסדות ואנשים מחוץ לקהילה. ועדה זאת יכולה גם לדאוג לקשר עם בוגרי בית הספר.

ועדות נוספות יכולות לקום לפי הצרכים המיוחדים של בית הספר.

ה.	הרשות המבקרת.
כל מערכת דמוקרטית צריכה שתהיה בה רשות מבקרת. לפיכך אנו מציעים שבית הספר הדמוקרטי ימנה מבקר בית ספר. תפקידו של המבקר לבדוק את תפקוד הרשויות השונות, ולהגיש דו"ח ביקורת לרשות המחוקקת.
לעיתון בית ספר יכול להיות תפקיד חשוב בביקורת המערכת הדמוקרטית.
בחדרה מוקמת כיום רשת טלויזיה פנימית שגם היא תוכל לתרום את חלקה בביקורת.

חלק רביעי: דמוקרטיזציה של בית הספר

בפרק זה ננסה לענות על השאלה: איך לעשות מסגרות דמוקרטיות בבית הספר?
כל מה שיאמר בפרק זה הוא בגדר הצעות, כמובן שיש דרכים נוספות ליישם את העקרונות שהראנו עליהם בפרקים הקודמים.
הפרק הזה מיועד עבור בתי ספר דמוקרטים חדשים ובתי ספר קיימים המעוניינים להכנס לתהליך של דמוקרטיזציה. בתי ספר שמעוניינים בתהליך דמוקרטיזציה יכולים לבחור לעצמם רק חלק מההצעות שאנו נציע בהמשך, הכל לפי רצונם ויכולתם. למשל, בית ספר יכול להתחיל את הדמוקרטיזציה שלו בהקמת רשות שופטת בלבד. בכל מקרה, כאשר בית ספר יבחר לעצמו את דרכו בדמוקרטיזציה הוא יצטרך לוותר על משהו קיים. אם בית ספר החליט להקים רשות שופטת אז הוא יצטרך בהדרגה לשלול מהמורים את הסמכות להעניש את תלמידיהם, ואם הוא בוחר להתחיל ברשות מבקרת אז אל לו להטיל צנזורה מכל סוג שהוא על עיתון בית הספר. בקיצור, תהליך של הענקת זכויות גורר תהליך מקביל של ויתור על סמכויות, ובית ספר שרוצה להעניק זכויות מסוימות חייב לשקול היטב אם הוא מוכן לוותר על הסמכויות המגבילות את אותן הזכויות.

חוקה: ניסוח חוקה יכול להיות תהליך חשוב במיוחד עבור בתי ספר דמוקרטים חדשים. ההמלצה שלנו היא להעזר בניסוח החוקה באמנה בדבר זכויות הילד ובמגילת זכויות האדם (נספח א' וב'), וכן ב"מגילת החופש הגדולה של הילד" שחיבר קורצ'אק. קבוצה שמבקשת להקים בי"ס דמוקרטי יכולה לנסח חוקה כזאת, ולקבוע בה את עקרונות היסוד שלה. בפרק הקודם הבאנו מספר דוגמאות של נושאים שיכולים להכלל בחוקה של בית ספר דמוקרטי. העבודה המשותפת על ניסוח החוקה עשויה לעזור בבירור ושיפרוט הרעיונות המנחים של הקבוצה.
לבתי ספר קיימים שמתחילים תהליך דמוקרטיזציה ניסוח חוקה יכול להיות אחד השלבים הסופיים בתהליך, במקרה כזה ניסוח החוקה יהווה סיכום של תהליכים שכבר הסתיימו, והכרה תחוקתית לרשויות דמוקרטיות קיימות.
אין בידנו דוגמאות של חוקת בית ספר דמוקרטי. קיימים נסיונות של ניסוח "אמנה בית סיפרית", אולם אלה בד"כ אינם עונים על הצרכים המיוחדים של בית ספר דמוקרטי.

רשות מחוקקת: בבתי ספר שונים יש שמות שונים לרשות המחוקקת - "אספה כללית", "פרלמנט" או "כנס". אנו מציעים לקרוא לרשות המחוקקת פרלמנט, השמות האחרים פחות משרתים את רעיון הפרדת הרשויות.

1.	מי הם חברי הפרלמנט?
כל חברי הקהילה צריכים להיות מיוצגים בפרלמנט. בבתי ספר גדולים מאוד יהיה צורך לערוך בחירות לפרלמנט, במקרה כזה הפרלמנט יהיה מורכב מנציגים נבחרים, שייצגו קבוצות בתוך הקהילה, או נושאים מיוחדים שהם ינסו לקדם בפרלמנט. בבתי ספר שאינם גדולים מאוד הפרלמנט יכול להיות פתוח לכל חברי הקהילה: ילדים, צוות, והורים. מהנסיון שלנו בחדרה ומנסיונם של אחרים אנו רואים שבד"כ רוב חברי הקהילה אינם מתעניינים בכל הנושאם שמובאים לדיון בפרלמנט. בד"כ יש קבוצה שבאה לרוב הדיונים, ויש אחרים שבאים רק כאשר עולה לדיון נושא שחשוב להם להיות מעורבים בדיון בו, ובקבלת ההחלטות אודותיו.
2.	מי מנהל את הפרלמנט?
בכל פרלמנט יש יו"ר שתפקידו לנהל אותו. היו"ר יכול להבחר בבחירות כלליות שנערכות בתחילת השנה (ראה להלן "בחירות כלליות"), והוא יכול להבחר בפרלמנט עצמו. היו"ר יכול להיות כל אחד מחברי הקהילה, כמובן שרצוי שיהיה לו נסיון בהשתתפות בפרלמנט, ומיומנות בניהול דיונים והצבעות. תקופת הכהונה של יו"ר הפרלמנט יכולה להשתנות מפרלמנט בודד ועד לקדנציה של חצי שנה או שנה שלמה.
תפקידיו של יו"ר הפרלמנט הם לאסוף את ההצעות לדיון בנושאים שונים, להחליט על סדר הבאת הנושאים הללו לדיון בפני הפרלמנט, לנהל את הדיון בפרלמנט, ולנהל את ההצבעה על ההחלטות באותם נושאים. זהו תפקיד מורכב ורגיש, ולכן רצוי מאוד שלצידו של היו"ר תעבוד ועדת פרלמנט, שתעזור לו בקבלת ההחלטות ובביצוע. הועדה יכולה לקיים דיון על סדר הבאת הנושאים לפרלמנט, החלטה איזה נושאים יובאו ראשונים לדיון היא פעמים רבות בעלת חשיבות מכרעת. צריך שיקול דעת ורגישות רבה כדי להכריע איזה נושא חשוב יותר לכלל הקהילה, ואיזה נושא פחות דחוף. בעת ניהול הדיון בפרלמנט יכולים חברי הועדה לעזור בשמירה על השקט והסדר, בכמה בתי ספר דמוקרטים תפקיד זה נקרא "סדרן משמעת", סדרן המשמעת רשאי להזהיר חבר פרלמנט שמפריע לדיון, ואח"כ להוציאו מהדיון. חברי ועדת הפרלמנט יכולים לעזור בניהול הפרלמנט ע"י רישום סדר הנושאים שמובאים לדיון, רישום סדר הדוברים, וכן רישום ההצעות שעולות להצבעה בסיום הדיון.
כאשר יו"ר הפרלמנט משוחרר מהאחריות על שמירת הסדר ועל הרישום, הוא יכול להתפנות להקשבה לדוברים השונים, ואז הוא יכול לנהל את הפרלמנט טוב יותר, הוא ידע מתי לזרז דובר שחוזר על עצמו, ולבקש ממנו לקצר, הוא ידע גם לערוך נכון את ההצבעה בסוף הדיון.
תפקיד נוסף של ועדת הפרלמנת הוא פירסום ותיעוד. הפירסום כולל את נושאי הדיון לפני הפרלמנט, וכן את ההחלטות שהתקבלו אחרי ישיבת הפרלמנט. התיעוד הוא של ההחלטות בספר החוקים של בית הספר.
3.	איך מתנהל פרלמנט?
ישיבת פרלמנט נערכת אח לשבוע, בשעות הפעילות של בית הספר. בזמן הפרלמנט אין פעילויות אחרות הקבועות במערכת השעות, ע"מ לאפשר לכל מי שרוצה, להשתתף בפרלמנט (פרלמנט שמורכב מנציגים נבחרים יכול להיות משובץ בצד פעילויות אחרות בבי"הס). בשבוע שלפני ישיבת הפרלמנט ועדת הפרלמנט מפרסמת בין חברי הקהילה את הנושאים שעומדים לעלות לדיון בישיבה הקרובה. ביום ובמועד הקבועים נאספים כל חברי הפרלמנט בחדר שמיועד לישיבות. היו"ר פותח את הישיבה, הוא מודיע מה הם הנושאים שידונו, ומה הזמן המוקצב לכל נושא. אז מכריז היו"ר על הנושא הראשון, ושואל מי מהנוכחים רוצה להשתתף בדיון, כל מי שמעוניין להשתתף נרשם ברשימת הדוברים, בד"כ האדם שהביא את הנושא בפני ועדת הפרלמנט יהיה הדובר הראשון. לאחר שמיעת הדוברים יכול היו"ר לערוך סבב נוסף של דוברים, אם הזמן שהוא הקציב לנושא מאפשר זאת. השלב הבא הוא שלב הצעת החלטות, כל מי שמעוניין להציע החלטה מעלה אותה, והצעתו נרשמת על לוח מיוחד, השלב האחרון הוא הצבעה, כל הצעה מועלת להצבעה, היו"ר קורא את ההחלטה, ושואל - מי בעד? ואח"כ - מי נגד? ההצעה שזכתה במירב הקולות היא ההצעה שמתקבלת, והיו"ר מכריז על הנושא הבא. בתום הישיבה ועדת הפרלמנט מפרסמת את ההחלטות שהתקבלו, ומתעדת אותן בספר החוקים של בית הספר.
זהו תאור פורמלי של הדרך בה מתנהל הפרלמנט, אבל למעשה, הפרלמנט הוא בד"כ דרמתי מאוד. הדוברים מנסים לשכנע, ולהשפיע על השומעים, והם עושים זאת במיטב הרטוריקה שהם מצליחים לגייס, בין השומעים תמיד יש כאלו שאינם מסכימים, והם מנסים להפריע לדובר, אז מתערבים היו"ר או סדרני המשמעת. האוירה הולכת ונעשית מתוחה ככל שמתקרב מועד ההצבעה.
לפעמים ההנושא שעל סדר היום נשכח, ורק היריבויות הבינאישיות, והיוקרה האישית משחקים בדרמה שמתחוללת. אבל בד"כ הדיונים מרתקים, והנסיון להשפיע על השומעים, ככל שיהיה דרמתי, הוא אמיתי וכן.
4.	מבחר נושאים שעלו לדיון בפרלמנט של ביה"ס הדמוקרטי בחדרה.
(מתוך קובץ שנערך ע"י ורדה יערי ונדפס בביה"ס בתחילת 1995)

* מה צריך להיות גודלו של ביה"ס, מה מספר התלמידים האופטימלי? החוק של ביה"ס מאפשר 300 תלמידים, ויש כאלה שסבורים שזה יותר מדי, אחרים חושבים שאפשר לגדול מעבר לזה.
* מה צריך להיות אופיו של ביה"ס - האם הילדים והמבוגרים בביה"ס יוצרים יחד קהילה שבה מתפתחת תרבות יחודית; או שמא ביה"ס צריך להיות מכשיר עבור היחיד להשגת מטרותיו?
* איך מתמודדים עם המתח בין בדידות לבין להיות יחד בחיי בית הספר?
האם צריך לעשות הכל כדי למנוע מהתלמידים בדידות, או אולי זו דרישה אבסורדית שהיחיד, החי בתנאי חופש, יהיה מוגן ונאהב כל העת.
* מהן חובותיו של היחיד? האם ניתן בכלל לדרוש מחבר בקהילה של בית הספר, מעבר לשמירה על החוק, לעשות עבודות כמו נקיון, גינון, עבודת משרד וכו'?
* טיבה של האינטראקציה בין מורים לתלמידים. הכלל המקובל בבית הספר הוא שהמורה קובע על פי טעמו את המסגרת של השעור, אולם לאחרונה הבחנו שיש מורים שבונים מסגרות המעודדות תלות, ואחרים יצרו מסגרות שמעודדות עצמאות אצל התלמיד. מעבר לכך יש תלמידים שדורשים ממוריהם שיעשו הכל ע"מ לעזור להם להתכונן לבחינות, אפילו אם זה ידרוש מהם להיות קשוחים ומחמירים.
* מה מקומן של בחינות הבגרות בביה"ס? בד"כ התלמידים דורשים שלא לפגוע בתכנית הלימודים המכינה אותם לבחינות הבגרות, ואילו אנשי הצוות מעודדים את התלמידים לעשות דברים אחרים ולא להתמקד אך ורק בבחינות.
* מה היחס כלפי אלימות ועברה על חוקי ביה"ס? האם הטיפול בעברינים צריך להיות תפקידה הבלעדי של ועדת משמעת, או שמא למבוגרים בביה"ס יש תפקיד גם בטיפול בעברינים?
* תקשורת בקילה דמוקרטית. הנושא של הקשר בין הורי התלמידים ובין הנעשה בביה"ס עלה בפרלמנט, והוחלט להקים ערוץ תקשורת שיעשה דרך כתבות טלויזיה, שיועתקו על גבי קלטות וידאו וישלחו למשפחות.
* אופן קבלת ההחלטות בפרלמנט. הועלתה הצעה שנושאים שמועלים בישיבת פרלמנט אחת, ידונו בשנית בישיבת הפרלמנט הבאה. כך שתהיה אפשרות לאלה שלא היו נוכחים בפעם הראשונה להגיב, ולקחת חלק בהצבעה בפעם השניה.

רשות שופטת: הרשות השופטת נקראת במקומות שונים: "בית משפט" ",ועדת משמעת", או "אספה מיוחדת לעניינים אישיים". שוב ע"מ לחזק את עקרון הפרדת הרשויות אנו נשתמש ב"בית משפט" מכאן ואילך.

1.	מה ההרכב של בית המשפט?
בית המשפט מורכב ממספר אי זוגי של שופטים, הנבחרים מתוך חברי הקהילה.
רצוי שיהיו בין השופטים אנשי צוות, אבל נער או נערה שיש להם נסיון כשופטים יכולים להיות במקום איש צוות. בד"כ בית המשפט צריך לטפל בתלונות רבות, ולכן צריך לקיים משפטים כל יום, או כמעט בכל יום.
ההמלצה שלנו היא למנות מספר רב של שופטים, כך שהעומס יתחלק על מספר צוותים של שופטים. לשם דוגמא: אם כל יום מתקיימת ישיבה של בית המשפט, ובכל צוות יושבים שלושה שופטים, אפשר למנות שמונה עשר שופטים. ואז כל צוות של שלושה שופטים יושב יום אחד בשבוע.

2.	איך פועל בית המשפט?
כל מי שנפגע ע"י משהו אחר, או מישהו שהיה עד לעבירה על חוק מחוקי בית ספר רשאי להגיש תלונה לבית המשפט. התלונה נרשמת בטופס מיוחד ומוכנסת ל"תיבת תלונות" שממוקמת במקום מרכזי בבית הספר. צוות מיוחד פותח את תיבת התלונות בסיומו של כל יום ומוציא משם את טפסי התלונות. הטפסים מסודרים בקלסר מיחד, והתלונות נערכות בלוח ישיבות בית המשפט. השלב הבא הוא פירסום מועדי המשפטים בלוחות המודעות של בית הספר. במועד הנקוב צריכים להופיע התובע והנתבע בפני השופטים ואז מתחיל המשפט.
התובע מסביר בתחילת המשפט את התלונה שלו, אחריו מסביר הנתבע את מה שקרה, אחר כך יכולים עדים של שני הצדדים לספר מה הם ראו או שמעו.
השופטים שואלים לגבי דברים שלא היו ברורים מספיק. אחרי שהשופטים מרגישים שיש להם תמונה שלמה של הארוע, הם מבקשים מכולם לצאת, ואז הם מחליטים בינהם האם הנתבע אשם או לא אשם, ואם הוא אשם הם מחליטים על גזר דינו.
במקרה שהנתבע לא מופיע למשפט, הוא ישפט שלא בפניו, לא תהיה לו הזדמנות להשמיע את הגירסה שלו, והוא עלול להמצא אשם גם אם הוא זכאי.
במקרה שהתובע אינו מופיע למשפט התלונה מבוטלת.

רשות מבצעת: הרשות המבצעת מורכבת מועדות שונות. בפרק הקודם הבאנו מספר דוגמאות לועדות כאלו. להלן מספר הצעות ורעיונות ליישום.
1.	איך לערוך בחירות כלליות?
כל חברי הועדות השונות של הרשות המבצעת, וכן חברי ועדת הפרלמנט, השופטים, ומבקר בית ספר נבחרים בתחילת השנה בבחירות כלליות. בתחילת השנה נשלחים טפסים מיוחדים אל בתי משפחות בית הספר, טפסים אלו כוללים הסבר מפורט על כל ועדה וכל תפקיד שאפשר להגיש מועמדות ולהבחר אליהם.
כל אחד מחברי הקהילה מציין לאיזה תפקיד או ועדה הוא היה מעוניין להבחר. הטפסים נאספים ורשימת מועמדים מתפרסמת כשבועיים לפני מועד הבחירות. ביום הבחירות מוצבת קלפי במקום מרכזי בבית הספר וכל מי שרוצה לבחור ניגש לקלפי ומציין מי המועמדים שהוא מעדיף לתפקידים ולוועדות השונים. בתום הבחירות מונים את הקולות שקיבל כל מועמד, ומפרסמים את התוצאות.

2.	האם צריך מנהל בבית ספר דמוקרטי?
לאחר שנבחרו חברי הועדות השונות, כל ועדה בוחרת מתוכה יו"ר. יושבי הראש של כל הועדות הם חברי ההנהלה. בראש ההנהלה יושב מנהל בית הספר.
מנהל בית ספר יכול להבחר מתוך חברי ההנהלה, אבל הוא יכול להבחר גם באופן ישיר בבחירות הכלליות. אין כל ספק שבית ספר דמוקרטי צריך מנהל שיעמוד בראשו, ולוא מהבחינה החוקית, המנהל הוא האחראי על בית הספר כלפי החוק. אלו שתמהים עבור מה צריך מנהל בבית ספר דמוקרטי, אינם מבינים את ההבדל בין דמוקרטיה לאנארכיה. בית ספר דמוקרטי אינו שונה מכל מערכת דמוקרטית אחרת, וכל מערכת דמוקרטית צריכה מנהל. ההבדל בין מנהל בית ספר רגיל לבין מנהל בית ספר דמוקרטי אינו רק באופן בו הם מתמנים לתפקיד, אלא בסמכויותיהם. בעוד שסמכויותיו של הראשון הן בלתי מוגבלות, הרי שסמכויותיו של השני הן מוגדרות, ומצומצמות. מנהל בית ספר דמוקרטי אחראי על הרשות המבצעת, ועל תפקודו התקין של בית הספר.
הוא אינו יכול לקבל החלטות עקרוניות ללא אישורן המוקדם בפרלמנט, והחלטות הפרלמנט חלות גם עליו. אין לו סמכות להעניש, אלא אם הוא נבחר גם להיות שופט בבית המשפט, או בועדת עירעורים. הוא אינו שוכר ומפטר מורים, ואינו מקבל תלמידים חדשים, החלטות אלו מתקבלות בועדות השונות.

3.	מה הקריטריונים לקבלת תלמידים לבית ספר דמוקרטי?
כאשר אנו דנים בסוגיית קבלת תלמידים, אנו מניחים מראש שמדובר במצב בו חוקי משרד החינוך מאפשרים למשפחות בחירה של בית ספר - ורק במקומות בהם יש אזור רישום פתוח, וכמובן מצב בו יש יותר מועמדים ממקומות פנויים. בבית הספר הדמוקרטי בחדרה מתקיימים שני התנאים הללו, וכמעט כל שנה עולות מחדש השאלות מה הם הקריטריונים לקבלת תלמידים חדשים?
איזה ילד מתאים ללמוד בבי"ס דמוקרטי?, ואיזה ילד אינו מתאים? האם צריך לקבל ילדים עם בעיות אוביקטיביות?
אין תשובה חד-משמעית לרוב השאלות הללו. בדומה לקריטריונים לקבלה למקומות אחרים, גם לבית ספר דמוקרטי אין קריטריונים לקבלה. כל הנושא של מיון וניפוי הוא נושא שנוי במחלוקת. הדרך הבדוקה היחידה למיין ילדים לבית הספר היא לקבל אותם, ואח"כ לראות אם הם מתאימים או לא.
במשך שנות עבודתי בבתי ספר דמוקרטי למדתי שרוב הילדים מתאימים לבית ספר כזה, רוב הילדים מסתגלים במהירות לתנאים של חופש, על הטוב ועל הרע שבהם. הבעיה היא בד"כ עם ההורים. הורים רבים מתלהבים מאוד כשהם שומעים על הרעיונות של בית הספר הדמוקרטי, אולם כאשר הם מתנסים ביישום של הרעיונות האלה הם מתאכזבים. לפיכך תהליך הקבלה של משפחות חדשות לבית הספר כולל נסיון להבהיר להורים מה בדיוק מצפה להם, ואיך מתנהל בית הספר הלכה למעשה.
יש משפחות שמנסות להתקבל לבית הספר לא בגלל שהם מעוניינים בבית ספר דמוקרטי, אלא מהסיבה הפשוטה שילדיהם אינם יכולים להסתדר בשום בית ספר אחר. גם במקרים אלו אין תשובה ברורה וחד-משמעית, לפעמים ילדים אינם מסתדרים בבית ספר רגיל בגלל שהמסגרת נוקשה מדי עבורם, והם צריכים שיניחו לנפשם, ילדים אלו יוכלו להסתדר מצוין בבית ספר דמוקרטי; אבל ילדים אחרים אינם מסתדרים בבית ספר רגיל בגלל שהם מלאים בכעס, או בפחד, מצוקתם אינה נגרמת ע"י המסגרת של בית הספר, ילדים אלו
עלולים להמשיך לסבול גם בבית ספר דמוקרטי.

4.	מה הקריטריונים לקבלת מורים לבית ספר דמוקרטי?
הבעיה של קבלת מורים חופפת ברוב המובנים את הבעיה של קבלת תלמידים.
גם פה אין קריטריונים ברורים, וגם פה הדרך הטובה ביותר לבדוק את התאמתו של מורה היא לקבלו לעבודה, ואז לראות אם הוא מסתדר או לא.
כל המושגים ה"נעלים" כמו - אישיות כזו או אחרת, או רגישות, או אוטנטיות אינם ניתנים למדידה, או הערכה. היינו יכולים להמליץ על קריטריון אחד, וגם הוא אינו קריטריון בלעדי - שהמורה יהיה מומחה בתחום בו הוא רוצה לעסוק. אם יש אפשרות לבחור בין מורה לפיסיקה ובין פיסיקאי, היינו ממליצים לקחת את הפיסיקאי. יש מורים רבים שהם מומחים ללמד מקצועות שונים, או מומחים "להכין" נערים לבחינת בגרות במקצועות מסויימים, מורים אלו ברוב המקרים אינם אוהבים את התחום בו הם מומחים ללמד. לכן צריך לדעת לפחות לעשות את ההבחנה בין מורה ששוכרים ע"מ ללמד מקצוע מסויים לבגרות, לבין מורה שיכול לעסוק יחד עם ילדים ונערים בתחום מומחיותו. עבור מורים רבים העבודה בבתי ספר דמוקרטים מהווה אתגר להשתחרר מהעוצמה המופרזת שנתנת להם בבתי ספר רגילים, ואתגר נוסף הוא לקחת חלק פעיל בחיי קהילה חיה ותוססת.

חלק חמישי: מבחר סוגיות בחיי בית ספר דמוקרטי

בין "חופש" ל"גבולות"

אני לא יכול לספור את הפעמים בהם הייתי נוכח בויכוחים על בתי ספר וחינוך שהמשתתפים בהם התחלקו לשתי קבוצות: אלו שטוענים בזכות ה"חופש", וכנגדם אלו שטענו שצריך לשים "גבולות". ויכוחים סטראוטיפים אלו ניגמרים תמיד בלא כלום, הצדדים מתבצרים בעמדות שלהם, ותמיד יש גם מישהו שמנסה לפשר בין הצדדים ואז הוא אומר ש: "צריך חופש עם גבולות".
ויכוחים כאלה שייכים לאותו סוג של אבסורד כמו הבדיחה המפורסמת: פעם היו שני אחים, יוסי היה יותר גבוה ודני אהב גבינה... חופש וגבולות אינם הפכים, הם אינם נמצאים על אותו הרצף. הראנו קודם שהחופש הוא צידה אישית ופרטית שאנו מצטידים בה עם צאתנו לאויר העולם. אי אפשר לשלול את החופש הזה גם מאדם שנידון למוות והוא מחכה בצינוק לתליינו.
אנחנו יכולים להמציא לעצמנו תרוצים למה אנחנו לא יכולים לממש את הרצונות שלנו, אנחנו יכולים להכניס את עצמנו לצינוק מטפורי ולחכות לתליין מטפורי, ולספר לעצמנו שאנחנו לא יכולים לעשות כלום במצב הזה.
אבל אף אחד אינו יכול לשלול מאיתנו גם במצבים הכי קשים את החרות לחשוב את מחשבותינו, להאמין באמונתנו, ולקבוע את העמדה שלנו לגבי המצב בו אנו נמצאים. כך שלחופש אין גבולות, החופש הוא שלילת כל ההגבלות, אנו יכולים לברוח מפניו, להטיל על עצמנו אלפי איסורים והגבלות, אבל תמיד נדמיין ונחלום על כל האפשרויות ה"בלתי אפשריות".
גבולות שייכים לתחום הבינאישי. איך אנחנו מתנהגים נוכח בני אדם אחרים. מה מותר, ומה אסור לעשות כדי לא לפגוע באחר ובחרותו. במשטרים דמוקרטים הגבולות מתורגמים לחוקים, אך אי אפשר לתרגם את כל מגוון ההתנהגות הבינאישית לחוקים. על רצף הגבולות אפשר למקם בצד אחד את ההתנהגות שהיא מבטאת כבוד לאחר, התחשבות ואפילו נימוס, ומהצד השני התנהגות פוגעת - ניצול, זיזול וגסות רוח. על מנת להדגיש את אי התלות בין חופש לגבולות אפשר להציג כמה טיפוסים אפשריים: 1. הטיפוס החופשי-הפוגע: אדם זה אינו מתכחש לחופש של עצמו, הוא יכול להיות מאוד יצירתי ומאוד פעיל במימוש רצונותיו. אבל הוא גם גס רוח, בז לאחרים ונוהג לנצל אותם. 2. הטיפוס המתכחש לחופש-המנומס: אדם זה אינו מעיז בכלום, הוא מחפש תמיד את שביל הזהב - עושה מה שמצפים ממנו לעשות כי זה הכי בטוח. אותו אדם יכול להזהר מאוד לא לפגוע באף אחד, הוא יהיה אדיב, וחייכן. 3. הטיפוס החופשי-הנותן כבוד לאחר: אדם זה מודע לחופש שלו, ומנצל אותו, אבל הוא אינו פוגע באחר ואינו מנצל אחרים. 4.
הטיפוס הבורח מהחופש-הפוגע: אדם זה בורח מעצמו וממימוש החופש שלו, והוא בז לאחרים ופוגע בהם.
הבילבול מקורו בהרחבה של מושג החופש לתוך תחום היחסים הבינאישיים - החברתיים, בעוד חופש הוא דבר אישי; ובמקביל הרחבת מושג הגבולות מעבר לתחום החברתי אל תוך החיים הפרטיים. המחיר של הבילבול הזה הוא כבד.
בשם ה"חופש" אנו עלולים להתיר יחסים חברתיים של פגיעה הדדית בין ילדים לבין עצמם, או בין ילדים ומבוגרים; ובשם הגבולות אנחנו יכולים להגביל הגבלות מיותרות, ולשלול זכויות מילדים ומבוגרים בביה"ס.

בית ספר וההכנה לחיים
אחת הטענות הנפוצות כלפי ביה"ס הדמוקרטי היא שבי"ס שהוא כ"כ שונה מבתי הספר הרגילים קיים בתוך בועה, שהוא מנותק מהמציאות שמחוץ לבועה (או החממה), וכאשר הילדים יעזבו את ביה"ס הם יחטפו שוק מהחיים שמחכים להם שם, הטענות הסמויות בתוך הטענה הזו הן:
1. אסור לסטות מהדרך שבה כולם הולכים - לסטיה כזו תהיינה תוצאות מסוכנות.
2. בי"ס דמוקרטי אינו משקף את החיים במדינה דמוקרטית, ובי"ס דיקטטורי כן משקף את החיים במדינה דמוקרטית.
3. החיים בבית הספר הדמוקרטי הם חיים קלים ונעימים, והחיים בעולם הם קשים ואכזריים.
4. כל מה שקורה בחייו של אדם עד גיל שמונה עשרה אינו נקרא חיים, החיים למעשה מתחילים בגיל שמונה עשרה. לכן את שמונה עשרה השנים הראשונות צריך הילד או הנער להעביר באופן שיהיה דומה ביותר לחיים האמתיים, אז הוא יהיה מוכן לחיים האלו כאשר הם יתחילו.

ננסה כעת להתמודד עם כל הטענות הסמויות הללו, אחת לאחת:
1.	מותר לסטות מהדרך בה הולכים כולם.
צריך לזכור שהדרך בה הולכים כולם יכולה לפעמים להיות הדרך הנוחה והבטוחה ביותר, ואין צורך ללכת בדרכים פרטיות בכל מקרה ובכל עניין.
אלא שלפעמים הדרך הזו הקלה והבטוחה איננה מתאימה לכל אחד, ודווקא הביטחון שהיא מספקת הוא כוזב, ובסופו של עניין ההליכה בה תוביל לתוצאות שאינן רצויות לכל אחד. לסכנה הגדולה ביותר שמצפה למי שהולך כל הזמן רק בדרך הבטוחה קוראים התקרנפות. ההתקרנפות זאת התופעה שמישהו קם בבוקר מביט בראי והוא לא מזהה את עצמו עם מה שמשתקף לו בראי.
2. בי"ס דמוקרטי משקף טוב יותר את החיים בחברה דמוקרטית מאשר בי"ס דיקטטורי.
זה ברור, לא?
3. לא בהכרח החיים בבי"ס דמוקרטי הם נעימים, ולא בהכרח החיים בעולם שמחוץ לבי"ס הם אכזריים.
הדימוי של החיים בבי"ס דמוקרטי כחיים קלים ונעימים מקורו בכמה טעויות, חלק מטעויות אלו כבר הזכרנו קודם. כל מי שמבקר בבי"ס דמוקרטי, ומצליח להרגיש את אוירת החופש, חושב שהוא נחת בגן עדן:
ילדים חיים ללא פחד ממבוגרים, לילדים יש זכות לעשות מה שעולה על דעתם. ביטויים אלו ואחרים של חופש נתפסים מיד כביטויים של אושר. אולם כפי שהזכרנו קודם לכן חופש לפעמים פרושו אושר, ולפעמים פרושו סבל.
חופש בבי"ס דמוקרטי מתבטא גם בבדידות, שעמום, ובילבול.
החיים שמחוץ לבי"ס הם בדיוק אותו הדבר - כל אחד חופשי, וכולנו חיים במדינה דמוקרטית בה כל אחד יכול לבטא את עצמו ולממש את החופש שלו בדרכים רבות. ולכן אין כל הבדל: גם בחיים מחוץ לבי"הס כמעט תמיד יש אושר וסיפוק, ויש בהם סבל של בדידות, אשמה ותחושת כשלון.
4. החיים מתחילים מיד בתחילתם, בלידה. גיל שמונה עשרה הוא הגיל בו מסיימים את בית ספר לא פחות ולא יותר. חיהם של ילדים הם חיים ממשיים, יש בהם אושר - ויש פחד, יש בהם סיפוק - ויש תיסכול, לפעמים החיים הללו הם קסומים - ולפעמים קשים ומכאיבים. הטענה שהחיים מתחילים אחרי שמסיימים את בי"ס ואילו השנים של הילדות וההתבגרות אינם אלא הכנה לחיים אמיתיים היא הטענה המרגיזה ביותר. היא מרגיזה לא רק בגלל הטפשות שהיא מבטאת, ולא רק בגלל הבורות של הרבה מבוגרים לגבי הילדות וההתבגרות, אלא בעיקר בגלל העובדה שבטענה הזו מצדיקים כמעט תמיד את שלילת הזכויות מילדים. בהמשך אנו נקדיש מקום מיוחד למיתוס של ההתפתחות, וכעת נציין רק בקצרה ש - ילדים שונים ממבוגרים, ומתבגרים אינם עוד ילדים ועדיין אינם מבוגרים, אבל את ההבדלים בין ילדים מתבגרים ומבוגרים קשה מאוד להגדיר באופן מדויק. כל הנסיונות שנעשו עד כה להבין את ההבדלים הללו נעשו מנקודת הראות של מבוגרים, וכולם לוקים בהתנשאות ובאגוצנטריות. נקודת המבט ההתפתחותית מובילה לדה-הומניזציה של ילדים. ומכאן המרחק קטן מאוד עד לשלילת הזכויות מהם.
אנו מקווים שכעת לאחר שהבהרנו את ארבעת הנקודות הללו ברור לכל שבי"ס דמוקרטי הוא חלק מהחיים, ובמיוחד מחייהם של הילדים והמתבגרים שחיים בו. עדיין לא התיחסנו לחשש הסמוי בטענה שבי"ס דמוקרטי אינו מכין לחיים, חשש לגבי תוצאותיו של החינוך בבית ספר כזה. אנו נתייחס לנושא זה בהמשך בפרק "על מטרות החינוך ותוצאותיו".

תפקיד המבוגר בבי"ס דמוקרטי

הראנו בחלק השני שבית ספר דמוקרטי הוא בי"ס בו נשמרות הזכויות של כל חבריו. בבואנו לענות על אחת השאלות הקשות ביותר בחינוך - השאלה של תפקיד המבוגר, אנו נצטרך לערוך בדיקה של הזכויות הללו. כאשר משווים בין מגילת זכויות האדם (המבוגר) לאמנה בדבר זכויות הילד אפשר להבחין בכמה הבדלים. חלק ניכר מהזכויות מופיעות בשני המקומות, אולם יש זכויות של מבוגרים שאין לילדים, למשל הזכות לבחור ולהבחר, והזכות להנשא ולהקים משפחה. קיימות זכויות שיש רק לילדים, למשל הגנה מיוחדת מפני סכנות מלחמה, או הגנות מפני ניצול כלכלי - גיל מינימום שרק מעליו ניתן להעסיק ילדים, וכמו כן הגנה מיוחדת בבתי משפט - גיל מינימום שמתחתיו אין כלל להעמיד לדין.
אך קיים הבדל אחד הבולט יותר מהשאר בין ניסוח הזכויות של המבוגרים לבין אלו של הילדים: אצל המבוגרים ההנחה היא שאם האדם מקבל את זכויות היסוד שלו, הוא כבר יהיה מסוגל לדאוג לעצמו, ואילו אצל הילדים הרבה מהזכויות מנוסחות כהבטחה של המדינה להגן על הילד מפני סכנות שונות.
להבדלים אלו יש השלכות חשובות לגבי תפקיד המבוגר בבית ספר דמוקרטי.
ייתכן שהאמנה בדבר זכויות הילד שנוסחה ע"י מבוגרים איננה מספיק טובה, וייתכן מאוד שניתן לעשותה יותר דומה למגילת זכויות האדם, אבל אין ספק שילדים זכאים ליותר דאגה והגנה מאשר מבוגרים, כמו שמשקפת ההשואה שערכנו. לילד צריכות להיות זכויות מיוחדות המגדירות גם את התלות שלו במבוגרים באופן כזה שלא יוכל להתפרש כשליטה מוחלטת של המבוגרים בחייו. תלות זו של ילדים במבוגרים צריכה להיות מובנת כזכותו של הילד שמישהו ידאג לו.
לכן, כאשר אנו מדברים על בית ספר שמעניק זכויות לילדים, בצד כל הזכויות שמגדירות את החופש הבלתי תלוי שלהם, הילדים זכאים גם למישהו שידאג להם. דאגה זו היא תפקידו החשוב ביותר של המבוגר בבית ספר דמוקרטי. דאגתו של המבוגר אסור לה לפגוע בשאר הזכויות של הילד. היא צריכה לשרת את הצורך של הילד שיכירו אותו כמישהו מיוחד. המבוגר צריך להכיר את הילד המסוים הזה, על העדפותיו המיוחדות במשחק, ובחברים. הוא חייב לדעת משהו על טעמו, מחשבותיו, פחדיו, הצלחותיו, וכשלונותיו.
חלילה לו, למבוגר, להפוך את היוצרות, ולעשות מזכות בסיסית זו של הילד לזכות שלו להתערבות בחייו הפרטיים של הילד. על המבוגר לפעול כך שהילד ידע שהוא זכאי לדאגה ומקבל דאגה, הוא צריך לדבר עם הילד ולהראות לו שיש מישהו שדואג לו, הוא צריך לשמוח עם השגיו החדשים של הילד, ולהיות עצוב כשלילד לא הולך. אבל שוב אל לא לנצל זאת לצורך הכוונה או שליטה על מעשיו של הילד. המבוגר צריך להיות מסוגל לספק את צרכיו של הילד, אותם צרכים שהילד זקוק לעזרת מבוגר. אבל המבוגר צריך להזהר שלא להחליט בעצמו מה הצרכים של הילד, אלא פשוט לחכות ולהקשיב למה שהילד יגיד שהוא צריך. כמובן שהמבוגר חייב לשמור על זכויותיו הוא בתוך הקשר הזה, והוא לא חייב למלא אחר רצונות שרירותיים של הילד שעלול לנסות להרחיב את הזכות שלו לדאגה לזכות מפלצתית של ניצול המבוגר.
על המבוגר להיות ער למצוקתו של הילד, אדישות מצדו הינה פגיעה בזכות הבסיסית של הילד להיות מוגן. כשהמבוגר מגלה שהילד נמצא במצוקה עליו לפעול מיד, כמיטב הבנתו לשם הפחתת המצוקה, או חיסולה.
הזכות להיות מוגן ע"י מבוגרים נובעת מתלולת בסיסית של הילדים במבוגרים, אולם השמירה על הזכות הזו ומילוי כל התפקידים שנגזרים ממנה, צריכים להעשות בצורה שלא תחזק את התלות הבסיסית, ותנציח אותה.
זה לא כ"כ קשה - צריך להקשיב לילד, רוב הזמן הוא אינו זקוק כלל לא להגנה ולא לדאגה. ואז כשהוא אינו מבקש אותן, לא צריך להפריע לו עם זכויות שהוא אינו זקוק להן. אם הוא יקבל הגנה ודאגה בזמן שהוא יבקש אותן, הוא יצטרך להן פחות ופחות.

על מטרות החינוך ותוצאותיו.
הראנו קודם שלמבוגר יש תפקיד בקהילה של בית ספר דמוקרטי. בשורות הבאות ננסה לבדוק האם יכול להיות למבוגר מטרות חינוכיות מעבר לתפקיד שהגדרנו - שמירה על זכויותיו הבסיסיות של הילד, לרבות הזכות לדאגה.
המיתוס של ההתפתחות - כל המטרות החינוכיות נובעות בהכרח מהרעיונות שיש למבוגרים על ילדים. ותמיד רעיונות אלו הם רעיונות של התפתחות.
צבי לם (2) מחלק את המטרות החינוכיות לשלוש: 1. הכוונת ההתפתחות לקראת מילוי תפקידים מסויימים בחברה, 2. הכוונת ההתפתחות לקראת "אדם טוב", 3. תמיכה בהתפתחות לקראת אדם שהוא "הוא עצמו". אמנם ההבדלים בין כל מטרה כזו הם גדולים מאוד, והם כוללים את כל סוגי החינוך שאנו מכירים; אבל גם המשותף לכל המטרות האלו אינו קטן - כולן עוסקות בהתפתחות. המיתוס של ההתפתחות הוא המיתוס הגדול של החינוך. בבסיס המיתוס הזה מסתתרת ההנחה שמבוגרים יודעים מה טוב עבור ילדים: לילדים טוב לגדול ולהתפתח. המיתוס של ההתפתחות מוביל את המחנכים אל הסכמה נוספת, כולם יודעים שהעיסוק החשוב ביותר עבור ילדים הוא העיסוק בלמידה. כמובן שיש ויכוח על מהות הלמידה ומהות ההוראה שנגזרת ממנה, אבל הלמידה וההוראה אינם אלא ישום של רעיונות התפתחותיים. הבעיה עם מיתוס ההתפתחות ועם ישומי הלמידה וההוראה השונים היא, שבמקרה הטוב הם מייצגים תמונה חלקית בלבד של המציאות בבית ספר. המציאות בבית הספר היא מציאות של ילדים ומבוגרים. במשך כל שנות עבודתי עם ילדים אף פעם לא בא אלי ילד וביקש ממני שאלמד אותו דבר מה, וכמובן אף אחד לא ביקש ממני שאחנך אותו... במחקר שערכתי בין ילדי בית הספר הדמוקרטי בחדרה שאלתי אותם האם הם רוצים לגדול ולהיות מבוגרים? רוב הילדים ענו בשלילה, הם הסבירו לי שטוב להם להיות כמו שהם - ילדים. המיתוס ההתפתחותי אינו אלא ביטוי של מה שמבוגרים רואים כשהם מביטים על ילדים, משהו שצומח, משהו שעתיד להבשיל ולהיות מבוגר. החוויה של הילדים היא שונה, הם חוויים את עצמם כפי שהם. האם, אם כן, ניתן לדבר בכלל על מטרות בחינוך? מטרות חינוכיות, הן מטרות של מבוגרים עבור ילדים. בד"כ כשאני עושה משהו שאינני בטוח אם הוא טוב גם בשביל הילד, אז אני מחפש לעצמי צידוקים חינוכיים. בכל הפעמים שאני נמצא בקונפליקט עם ילד, אני מתרץ את עמדתי בנימוקים חינוכיים. נאמר שאנחנו עוזבים את ענייני ההתפתחות, אנחנו מאמינים במשהו אחר, למשל שילדים, כמו מבוגרים, רוצים לחיות את חייהם בדרכם, ועל פי מטרות שיש להם עבור עצמם; איזה מטרות חינוכיות יכולות להיות לי עבורם? איזה מטרות אני מוכן שיהיו למשהו אחר כלפי?
אני לא מוכן שלאף אחד יהיו מטרות כל שהן כלפי. מטרות של משהו אחר כלפי תמיד מדיפות ריח רע של ניצול או מניפולציה. לפיכך מטרות חינוכיות הן לעולם לא מוסריות. כמעט כל הכרעה שאני צריך לעשות ביחסי עם ילדים מורכבת מהבררה בין פעולה חינוכית, לפעולה מוסרית:
* האם לשקר לילד, בגלל שהוא שאל שאלה שעדיין אין הוא "בשל" להתמודד עם התשובה עליה? בדרך כלל הנושאים שאנו משקרים לגביהם בתואנה שילדים אינם בשלים להתמודד איתם הם הנושאים שלנו קשה להתמודד איתם - מין ובמיוחד מין שאינו כמו זה שמתואר בספרי ההדרכה המינית; מוות - לרבות רצח; ושגעון.
* מה לעשות כשבנותי מבקשות ממני כסף? האם עלי לסרב בגלל שהן צריכות ללמוד שיש גבולות? או שמא עלי להסכים בגלל שכולנו חיים מאותו תקציב משפחתי? רוב ההורים מתרצים את קמצנותם בתרוצים חינוכיים אלו ואחרים.
* האם להענות לבקשות של ילד לשחק איתו בזמן שאני עסוק במשהו אחר? אני יכול מיד להסביר לו שיותר טוב בשבילו לשחק לבד, בגלל שאז העצמאות שלו תתפתח, והוא יהיה יותר אוטונומי, או שאני יכול להיות ישר ולהגיד שלא מתחשק לי עכשיו.
ברוב המקרים שאנו מתרצים את היחס שלנו לילדים ב"טובת הילד", אנחנו בעצם מרוויחים הרבה יותר מהילד מאותו המצב; אבל לא תמיד, כפי שהראתי למעלה הילד אמנם זקוק לדאגה, כמו שמבוגר רוצה שידאגו לו, ואין זאת בהכרח אותה דאגה, אלא שברוב המקרים אנחנו מתקשים מאוד לעשות את ההבחנה בין דאגה לילד, לבין הפקת רווחים לעצמנו.

תוצאות החינוך - בסופה של דרך שיש לה מטרה מחכות התוצאות. מחנכים תמיד מסתכלים על הבוגרים של בתי הספר שלהם, ומחפשים את תוצאות החינוך שלהם. הבוגרים תמיד נמצאים במבוכה במפגשים כאלה עם מחנכיהם, הם חשים את המבט הזה ומנסים לעשות איזה פנטומימה שתספק את מה שהמחנכים חיפשו.
הם מתנדנדים בחוסר נוחות, מחייכים, מנסים להראות אופטימים ומוצלחים.
מחקר מקיף שנערך בסדברי (8) ניסה לבדוק את השאלה הבאה: כיצד השפיעו המסרים של בית הספר על בוגריו? עשרות בוגרים נשאלו לגבי החיים שלהם, אלפי עובדות נאספו ומוינו. בסופו של דבר לא נמצאו שום הבדלים משמעותיים בין בוגרי בית הספר הזה, שהוא אחד הרדיקלים ביותר בתקופתנו, לבין בוגרי בתי ספר אחרים בארה"ב.
ייתכן מאוד שאחת הסיבות החשובות לכך שעדיין רוב בתי הספר בעולם מעניקים תעודות גמר, (למשל תעודות בגרות), היא הרצון של כולם בתוצאה מוחשית לשנים הרבות שהילדים בילו בבית הספר.
אבל מעבר לפנטומימה שנועדה לרצות מחנכים ישישים, ומעבר להבל תעודות הגמר, ממש כמו שהראה המחקר בסדברי, לחינוך לא יכולות להיות תוצאות.
אדם חי את חייו על פי ההכרעות שהוא עושה, ולפי מה שגורלו עושה בו.
כשאני עבדתי עם ילדים אף פעם לא הטריד אותי עתידם של הילדים האלה, ידעתי שבכל מקרה אני אהיה מופתע ממה שיקרה איתם. אני אהיה מופתע איך הילדים האלו גדלו ונעשו מבוגרים. אני יודע שזה יקרה להם, ושזה יקרה להם גם בלעדי. אף פעם לא בחנתי אותם בעיניים עתידניות, לא חשבתי שהם יצליחו או יכשלו בחיים בגלל מה שאני עשיתי, הרי בקושי הצלחתי להסתדר עם החיים שלי.

בשביל מה בכלל צריך בית ספר?
שלילת הבסיס ההתפתחותי שומטת את הקרקע עליה צמחו כל הרעיונות החינוכיים וכל ישומי הלמידה וההוראה. בפרקים הקודמים סיפרנו את סיפורו של בית הספר הדמוקרטי, אבל נמנענו מלהציג את השאלה בשביל מה בכלל בית ספר? בשורות הבאות ננסה לענות על השאלה הזו, נסיון זה יהווה גם סיכום של עיקר הרעיונות שהעלנו עד כה.
1.	דיכוי או שחרור?
לכל קבוצה שמנסה לשלול זכויות מקבוצה אחרת יש איזו תאוריה שמצדיקה את שלילת הזכויות. תאוריות אלו תמיד מנסות להראות שההבדלים בין הקבוצות הללו אינם סתם הבדלים, אלא שלקבוצה אחת יש יתרונות שמחיבים אותה לשלול זכויות מהקבוצה השניה, שלוקה בכל מיני חסרונות. כך האמינו, ועדיין מאמינים בני מעמדות גבוהים שבני מעמד נמוך פחות מפותחים מהם; גברים האמינו וחלקם עדיין מאמין שנשים פחות מפותחות מהם, ועמים מסוימים מאמינים שעמים אחרים פחות מפותחים מהם. כך גם מבוגרים מאמינם שילדים פחות מפותחים מהם. מבוגרים בד"כ אינם יכולים לראות את הילדים כמשהו שונה מהם, הם משוכנעים שהבדל הגילים מקנה להם יתרונות התפתחותיים על פני הילדים. בית ספר שמיישם תאוריות התפתחותיות אינו אלא מכשיר של דיכוי - דיכוי ילדים ע"י מבוגרים.
אם איננו רוצים עוד לדכא ילדים, אנחנו יכולים פשוט לסגור את בתי הספר.
אבל רגע לפני ביטול בית הספר, אנו שואלים - האם בית ספר יכול להפוך ממכשיר של דיכוי למכשיר של שיחרור?
2.	שחרור ממה וממי?
ילדים נולדים לתוך משפחות, משפחות אלו הן הגורל של הילדים, הם לא בחרו בהן, והשפעתן עצומה. מערכת היחסים בתוך המשפחה הנורמאלית ביותר היא מערכת מורכבת, והיחסים בין הורים לילדים סבוכים וטעונים. ההורים משליכים תמיד על ילדיהם את כל תקוותם, ואת יאושם. להורים יש ציפיות מילדיהם, הם אינם יכולים להמנע מכך, אנו תמיד רואים בילדנו איזה סוג של שיכפול עצמי. המשפחה מספקת לילד בד"כ את צרכיו, וקיומו תלוי באהבה שבמשפחה. אבל תלות זו עלולה להפוך, אפילו במשפחות הליברליות ביותר לדיכוי. האהבה עלולה לחנוק, הצפיות של ההורים עלולות להתחלף ברצונות של הילד, והאידאולוגיה של ההורים עלולה להפוך לשטיפת מוח.
בתי הספר, לפיכך, משמשים כלי לשחרור הילד ממשפחתו. כל בתי הספר ממלאים את הפונקציה הזו, וזה הצידוק לקיומם. בכל בוקר הילדים יכולים להנות ממנוחה ממשפחתם. השחרור הזה פועל כמובן גם בכיוון ההפוך, וההורים יכולים להנות ממנוחה מילדיהם.
3.	מה זה בית ספר עבור ילדים?
בית ספר הוא המקום בו ילדים פוגשים ילדים אחרים מכל הגילים, ומבוגרים שאינם הוריהם. המפגשים האלו הם תמצית קיומו של בית הספר, תוכנם של מפגשים אלו עשוי להוות את האלטרנטיווה לחינוך והוראה. מנסיוני ראיתי שאת הילדים מעניינים ילדים אחרים, החברות היא עיקר עיסוקם. לילדים שונים העדפות שונות בבחירת חברים, ובבחירת העיסוק המשותף עם חבריהם.
בדרך כלל הם מדברים כל מיני שיחות והם משחקים בכל מיני משחקים. גם מבוגרים מענינים את הילדים, בד"כ בעדיפות שניה. מבוגרים שיש להם כוונות חינוכיות אינם מעניינים את הילדים, הם נמנעים מפגישה איתם.
אפשרויות המפגש בין ילדים ומבוגרים הן רבות. ילדים קטנים אוהבים כל מיני מפגשים גופניים, הם אוהבים להפוך את המבוגרים לגני שעשועים אנושיים - לטפס עליהם, ולהתגושש איתם. הם נהנים לשחק עם מבוגרים, בד"כ הם יציעו למבוגרים להיות ענקים או מפלצות במשחקים שלהם. ילדים אוהבים לדבר עם מבוגרים, הם לפעמים מבררים אצלנו נושא ששנוי במחלוקת בינהם. בניגוד למה שמבוגרים חושבים ילדים לא אוהבים שמראים להם כל מיני דברים או תופעות, אבל הם מאוד אוהבים להראות לנו דברים שהם עשו, או כל מיני תרגילים גופניים שהם התאמנו עליהם. ילדים גדולים ומתבגרים אוהבים לדבר עם מבוגרים, אלה ממש מגלים התעניינות בחיים שלנו כמבוגרים. בכל הגילים ילדים עסוקים בענייני חברויות, ואצל מתבגרים הנושא הדומיננטי הוא הרומנטיקה. רק לעיתים רחוקות, כשהמצוקה היא גדולה, וכשיש למתבגרים אמון מיוחד במבוגרים הם ישתפו אותנו בענייני האהבה שלהם. ברוב הנושאים שמעניינים ילדים ומתבגרים, המבוגרים בד"כ אינם מספיק מעודכנים.
4.	מה זה בית ספר עבור מבוגרים?
עבור המבוגרים בי"ס הוא מקום העבודה, עבודתם היא לדאוג לילדים מבלי לפגוע בזכויותיהם הבסיסיות. אבל המשמעות של עבודתם בתוך קהילה כזו שרוב חבריה הם ילדים, יכולה לחרוג מעבר לתפקיד שלהם. בבית הספר המבוגר פוגש ילדים שאינם בניו או בנותיו. לאחר ששללנו את האפשרות שיהיו למבוגר יתרונות התפתחותיים על פני הילדים, ולאחר ששללנו ממנו את זכויות היתר שלו, המבוגר עשוי לפגוש את הילדים כילדים, דומים לו ושונים ממנו. קשה להצביע על ההבדל בין מבוגרים וילדים, כל התכונות הפנימיות שאנו מנסים לייחס להם אפשר לייחס גם למבוגרים, והם חיים באותו העולם בו אנו חיים. אבל מצבם הקיומי שונה, הם חיים בעולם שנשלט ע"י מבוגרים. יאנוש קורצ'אק היה רגיש במיוחד למצבם הקיומי של הילדים, והוא ידע לתאר את המצב הזה מתוך דאגה גדולה לילדים (5).
הראנו קודם שתפקיד המבוגר הוא לדאוג לילדים, והראנו כיצד ניתן לבחור במצבים שונים עם ילדים לפעול על פי קריטיונים מוסרים של יושר והגינות, ופה אנו רוצים להוסיף מימד נוסף - זה של הסקרנות.
בעבודתי עם הילדים הייתי מעין תייר שמבקר תרבות חדשה-ישנה, ניסיתי כל הזמן להתקרב ולהכיר את קיומם המיוחד. בכל פעם שחשבתי שאני מגלה משהו אודות קיום זה, הייתי נוכח לדעת שעדיין לא גיליתי את הדברים החשובים.
המסע הזה, והסקרנות הזו הובילו אותי גם בחזרה אל הילדות שלי, וכיום אני יודע הרבה יותר טוב איזה ילד אני הייתי. למרות שכל הזמן הייתי פוגש את הילדים כמבוגר, ביני לביני הייתי "משלים" דברים שלא הספקתי או שלא העזתי לעשות כשהייתי ילד. כמבוגר בין ילדים השתפרתי בכמה דברים שהייתי בהם חלש כשהייתי ילד בין ילדים.

סיכום וממבט לעתיד
עד כאן ניסינו להראות משהו על בתי ספר דמוקרטים, על המבנה שלהם ועל הנחות היסוד שבבסיסם. ראינו שלאורך המאה העשרים הוקמו בתי ספר כאלה שמטרתם היתה להעניק את זכויות האדם גם לילדים. הענקת זכויות אדם לילדים נתפסת לאורך כל המאה בכל התרבויות לשערוריה. זה נוגד את התפיסה המקובלת שקיים פער התפתחותי בין מבוגרים לילדים, ושהפער הזה מקנה למבוגרים זכויות יתר. במחשבה שלנו שניסינו להראות עליה בפרק האחרון ילדים אמנם שונים ממבוגרים, אבל השוני הזה מקנה לילדים כמה זכויות שאין למבוגרים, ולא להפך. לילדים יש זכות שמבוגרים ידאגו להם, מבוגרים רבים מעקמים את הזכות הזאת והופכים אותה למכשיר המשמש אותם לדיכוי ילדים, והשגת זכויות לעצמם.
מאבקם של בתי הספר הדמוקרטים הוא בדיוק זה: ילדים שונים ממבוגרים אך אינם נחותים ממבוגרים, ילדים הם בני אדם ולפיכך זכאים לזכויות האדם, ילדים זכאים לחרויות הבסיסיות שכל בן אנוש שואף לקבל, וזכאי לקבל.
מבחינות רבות מאבקנו אינו שונה ממאבקם של הפמיניסטיות, של הפנתרים השחורים, של תנועות שיחרור לאומיות, ושל כל קבוצה אחרת של בני אדם שחרותם נשללת מהם רק בגלל שהיא שונה מקבוצת אליטה שלטת ודכאנית כלשהי.
אבל יתכן שמאבקם של בתי הספר הדמוקרטים על זכותם של הילדים לחרויות האדם הבסיסיות הוא המאבק הקשה ביותר, ובעל הסיכוי הטוב ביותר לקדם את שאר המאבקים של שאר הקבוצות. יתכן שהמקור של שלילת הזכויות מאחרים השונים ממך נמצא במצבם הקיומי של הילדים. כל בני האדם נולדים לתוך מצב בו הם מכירים הכרה פנימית את החופש שלהם, אבל בכל שנות הילדות המבוגרים סביבם אינם רוצים לא לאשר להם את ההכרה הזו, ולא לאפשר להם לממש את החופש הזה. ואז כשהילדים גדלים והופכים לבעלי זכויות קשה להם שלא להמשיך לשלול זכויות מקבוצות אחרות של אנשים שונים מהם. במילים אחרות - החברה מעבירה את בניה תהליך חונכות ארוך שבו הצעירים מפנימים סדר חברתי מעוות של דיכוי האחר כשהצידוק לדיכוי הזה הוא עובדת היותו של האחר שונה ממך.
זכויותיהם וחרותם של הילדים אינם עניינו הבלעדי של בית הספר. ואנו איננו מאמינים במהפכה שתשנה את כל בתי הספר. מצבם של הילדים קשור קודם כל במשפחה, ואחר כך בכל שאר תחומי החיים: מעמדם כלפי החוק, מעמדם בתוך המערכת הרפואית, המערכת הכלכלית ושאר מערכות החיים.
יעודו החברתי של בית הספר הדמוקרטי הוא להזכיר לחברה שילדים זכאים לחרות, אנו מאמינים שבחברה שתצליח לשחרר את הילדים שלה סך כל הדיכוי החברתי יצטמצם.

נספח א': אמנת האו"ם בדבר זכויות הילד

אמנת האו"ם בדבר זכויות הילד מנוסחת בלשון משפטית, ורבים מסעיפיה כוללים פרוט פורמלי של הזכויות הבסיסיות, ושל התוקף המחייב את המדינות החתומות על ההצהרה לשמור על זכויות אלו. להלן מבחר מצומצם בניסוח חופשי של הזכויות העקריות, (חשוב לציין שהניסוח המקורי של כל זכויות הילד כולל התיחסות לכך שהמדינה שחתמה על האמנה מתחייבת להגן על ולקיים את כל אחת מהזכויות הללו):
1.	לכל ילד זכות טבעית לחיים.
2.	לכל ילד זכות להקרא בשם.
3.	ילד לא יופרד מהוריו בניגוד לרצונם.
4.	הזכות להביע את דעותיו בחופשיות בכל העניינים הנוגעים לו.
5.	הזכות לחפש, לקבל ולמסור מידע ורעיונות מכל סוג שהוא.
6.	הזכות לחופש מחשבה מצפון ודת.
7.	הזכות לחופש ההתאגדות ולחופש ההתקהלות השקטה.
8. שום ילד לא יהא נתון להתערבות שרירותית או בלתי חוקית בפרטיותו, משפחתו, ביתו ותכתובתו, ואף לא פגיעה שלא כחוק בכבודו ובשמו הטוב.
9.	לכל ילד תהייה גישה למקורות מידע כגון אמצעי התקשורת ההמוניים.
10. להורים או לאפוטרופסים החוקיים של הילד אחריות ראשונה במעלה לגידולו. 
11.	הזכות להגנה מפני כל סוגי האלימות - הגופניים והנפשיים.
12.	ילד ללא משפחה זכאי להגנה וסיוע מיוחדים מצד המדינה.
13.	ילד שהינו נכה זכאי להינות מחיים מלאים.
14.	זכותו של כל ילד לקבל שרותי בריאות.
15.	זכותו של כל ילד להנות מרמת חיים המתאימה לו.
16.	הזכות לקבל חינוך בבית ספר.
17.	הזכות לפנאי, ולניצול הפנאי למשחק וכל פעילות אחרת.
18. הזכות להגנה מפני ניצול כלכלי: יקבע גיל מינימלי להתקבלות לעבודה, ויאסר להעסיק ילד בסוגי עבודה העלולים להזיק לו.
19.	הזכות להגנה מפני חשיפה לסמים.
20.	הזכות להגנה מפני ניצול מיני.
21.	הזכות להגנה מפני חטיפה, מכירה וסחר בילדים.
22.	הזכות להגנה מפני עינויים ועונשים אכזריים ובכללם מאסר עולם.
23.	ילדים מתחת לגיל 15 לא ישתתפו באופן פעיל במלחמה.
24. המערכת המשפטית תתיחס ברגישות יתרה לילדים, והמדינות יקימו מערכות משפט נפרדות לילדים, יקבע גיל מינימום שמתחתיו ילדים לא יועמדו כלל לדין.

נספח ב': הכרזת האו"ם לכל באי עולם בדבר זכויות האדם

להלן נוסח מצומצם של עיקר הזכויות שמופיעות בהכרזה:

1.	כל בני האדם נולדו חופשיים ושווים בערכם ובזכויותיהם.
2.	הזכות לחיים, לבטחון וחרות.
3.	לא יהיה אדם עבד.
4.	לא יהיה אדם נתון לעינויים.
5.	כל אדם זכאי להיות אישיות בפני החוק.
6.	לא יאסר אדם או יוגלה באופן שרירותי.
7.	אדם מוחזק כזכאי עד שלא הוכחה אשמתו בבית משפט.
8.	הזכות לפרטיות.
9.	הזכות לחופש התנועה.
10.	הזכות לבקש ולקבל מקלט פוליטי.
11.	הזכות לאזרחות.
12.	הזכות להנשא, ולהקים משפחה.
13.	הזכות לרכוש פרטי.
14.	הזכות לחרות המחשבה המצפון והדת.
15.	הזכות לחופש הביטוי.
16.	הזכות לחופש ההתאגדות.
17.	הזכות לבחור ולהבחר.
18.	הזכות לבטחון סוציאלי.
19.	הזכות לעבוד, ולבחור את סוג העבודה.
20.	הזכות למנוחה ופנאי.
21.	הזכות לחינוך.

נספח ג': ספר החוקים - בית הספר הדמוקרטי חדרה.

חוקי פרלמנט:
1.	הפרלמנט ובית הספר כפופים לחוקי בית הספר.
2.	הרשות המחוקקת הינה הפרלמנט.
3.	בפרלמנט קובעים ומשנים את חוקי הפרלמנט.
4.	לאף אדם או גוף אין זכות לשנות ולבטל את חוקי הפרלמנט.
5.	לחבר פרלמנט נחשב כל תלמיד, מורה, איש צוות והורה בבית הספר.
6.	ההשתתפות בפרלמנט היא זכות.
7.	לכל חבר פרלמנט זכות הצבעה שווה.
8.	החוקים נקבעים בפרלמנט ע"י קבלת רוב קולות המשתתפים בפרלמנט.
9.	הפרלמנט חייב להתקיים לפחות פעם בשבוע.
10. מנהלים את הפרלמנט צוות פרלמנט: יו"ר פרלמנט, אחראי משמעת, ומזכיר.
11.	חברי צוות פרלמנט נבחרים אחת לשלושה חדשים ע"י חברי הפרלמנט.
12.	אם יוצא אחד מחברי צוות הפרלמנט מישיבת פרלמנט מהדיון הוא
יפוטר אוטומטית.

תפקידי יו"ר פרלמנט:
1.	תפקיד היו"ר לנהל את פעילות הרשות המחוקקת.
2.	תפקידו לקבל את הצעות לסדר היום של כל מעוניין.
3.	תפקידו לקבוע את סדר היום לדיון על פי שיקול דעתו.
4.	על היו"ר לפרסם את סדר היום לפחות יום אחד לפני קיום הדיונים.
5.	תפקידו לנהל את הדיון (הוא נעזר ע"י אחראי משמעת ומזכיר).
6.	תפקידו לקבוע את צורת עריכת ההצבעה.
7.	תפקידו לדאוג לכך שיהיה רישום של חוקי בית הספר.
8.	ליו"ר זכות וטו על החלטת אחראי משמעת שאינה נראית לו.
9.	במקרה שנמנע ממנו להגיע לישיבת פרלמנט, על היו"ר לדאוג למחליף.
10.	במקרה של הצעה לאי אמון ביו"ר, אחראי משמעת או המזכיר היו"ר חייב להעלות נושא זה ראשון לדיון, והצבעה, אולם הנושא חייב להיות ידוע מראש.
11.	חבר פרלמנט שרוצה לקיים ישיבת חרום של הפרלמנט, חייב לתאם זאת עם צוות הפרלמנט. הצוות הרגיל ינהל את פרלמנט החרום.
12.	היו"ר יחליט על קיום ישיבת חרום של פרלמנט רק כאשר הנושא אינו
לחכות עד למועד הרגיל של ישיבת הפרלמנט.
13.	יו"ר הפרלמנט חייב לבוא עם ספר החוקים לכל ישיבת פרלמנט.

תפקיד אחראי משמעת:
1.	תפקידו לדאוג לכך שהדיון בפרלמנט יתנהל על פי הסדר שקבע היו"ר.
2.	מסמכותו להוציא אנשים מהדיון אם לדעתו הם פגעו בפעולתו השוטפת.
3.	במקרה ונבצר ממנו להגיע לישיבת פרלמנט, עליו לדאוג לכך שהיו"ר
ימנה לו מחליף.

תפקיד המזכיר:
1.	לרשום את הצעות החוק המועלות לדיון, ולהצבעה.
2.	לנהל את ספר החוקים.
3.	במקרה ונבצר ממנו להגיע לישיבת פרלמנט, עליו לדאוג לכך שהיו"ר
ימנה לו מחליף.

ניהול הפרלמנט:
1.	ישיבת הפרלמנט מתחילה בזמן שנקבע לה. על המאחרים תאסר הכניסה, ניתן לקבל רשות מראש מיו"ר הפרלמנט לאחורים.
2.	על היו"ר להודיע בתחילת הישיבה את סדר היום.
3.	יש לאפשר לצאת מישיבת פרלמנט, אך רק בהפסקה שבין דיון בנושא אחד לשני.
4.	ליו"ר יש זכות לתת הערה לכל חברי הפרלמנט, ואף לפזרו, אם יש צורך.
5.	על חבר פרלמנט שקיבל שלוש הערות מאחראי משמעת לצאת מהישיבה, אלא אם קיבל הוראה אחרת מהיו"ר.
6.	כל חוק ניתן לשינוי ע"י הפרלמנט, מלבד החוק הראשון בספר החוקים.

נספח ד': מקורות

1.	זקס ש., כהנא י., קורצ'אק - זכרונות והגיגים, פפירוס, בית ההוצאה באונ' תל-אביב. 1989.
2.	לם צבי, הגיונות סותרים בהוראה, ספרית פועלים, 1973.
3.	מרושק- קלארמן אוקי, אין קצת דמוקרטיה, כינרת - בית הוצאה לאור, 1991.
4.	ניל א. ס., סמרהיל, הוצאת יבנה, 1983
5.	קורצ'אק י., כאשר אשוב ואהיה קטן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1945.
6.	קורצ'אק י,. המלך מתיא הראשון, הוצאת כתר, 1979.
7.	Greenberg D., Free At Last, Sudbury Vally School Press, 1987. 
8.	Greenberg D., Legacy of Trust, Sudbury Vally School Press,
1992.
9.	Greenberg D., A New Look at Schools, Sudbury Vally School Press, 1992.
10.	אמנת האו"ם בדבר זכויות הילד, אב"י האגודה הבינלאומית לזכויות הילד - ישראל, 1993.
11. ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, מדריך למורה, עורך יגאל זלמנסון, משרד החינוך והתרבות - היחידה לדמוקרטיה ודו-קיום, 1994.